BOHOVÉ, BUBÁCI A MONSTRA

SVAZEK PÁTÝ

PETR VYHLÍDKA

KRÁL POD HOROU

Blaničtí rytíři a spící vojska (nejen) v českých pověstech

VLASTNÍM NÁKLADEM

2018

Petr Vyhlídka © 2018

ilustrace na obálce je reprodukcí nástěnné malby z císařského paláce v Goslaru, která představuje probuzeného Fridricha Barbarossu, jednoho z Králů pod horou německých pověstí.

Spolu s mnoha dalšími ji namaloval Hermann Wislicenus (1825-1899), via Wikimedia Commons, licence: public domain

Upozornění pro čtenáře:

Této knize se nedostalo redakční úpravy, pročež všechny hrubé chyby i jiné gramatické prohřešky, stejně jako nudný děj a neoriginální nápady, padají jen a jen na autorovu hlavu. Vyváženo cenou.

Bez ohledu na cenu a osobnost autora, který je zároveň vydavatelem, platí i pro tuto knihu zákon, a žádná její část tudíž nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitele práv.

Edice Bohové, bubáci a monstra obsahuje svazky:

JAK PŘIŠEL SVĚT NA SVĚT

KUKAČKA, PTÁK KOUZELNÝ

PUTOVÁNÍ ZA VODNÍKY

DUCHOVÉ, KAM SE PODÍVÁŠ

KRÁL POD HOROU

LEXIKON KOUZEL

Obsah

Blaničtí rytíři

Hora, zvaná Blaník

...a co se o ní vypráví

Proroctví slepého mládence

Sibyllina proroctví

Co jsou zač?

Rytíři uvnitř

Rytíři venku

Další posádky

Ječmínek

Golem

Pomocníci

A bude zle

Jinde ve světě

Polsko

Slovensko

Německo

Rakousko

Švýcarsko

Irsko

Wales a Anglie

Skotsko

Dánsko

Švédsko

Finsko

Estonsko

Slovinsko

Chorvatsko (Slavonie)

Severní Amerika

Blaník v populární kultuře

Shrnutí faktů na závěr

Prameny

Blaničtí rytíři

Ta bída tři leta potrvá, načež na několik let bude v Čechách dobře a potom bude země česká u velikém nebezpečí se strany nepřátel, kteří se položí okolo vrchu, jenž Blaník slove; a v tom vrchu Bůh skryl svou předivnou mocí vojsko silné a statečné. A když pak dojde ke hroznému krveprolití, jež potrvá několik dní a krev poteče potokem, tu lid selský se shromáždí a nemaje jiných zbraní, všelikými nástroji opatří a na nepřítele oboří. A tu jim přijdou ti vyvolení ze skály na pomoc a všechno vojsko nepřátelské vyženou ze země, co jichž ještě po zabití druhých zůstalo – a potom si země česká na některou dobu oddechne...[1]

Existuje pověst, kterou znají všichni?

Bylo by odvážné – zvláště v moderním věku, opatřujícím staré zásuvky běloskvoucími štítky ve snaze přesvědčit své okolí o nové, zpět se neohlížející éře, něco takového tvrdit. Raději upravíme úvodní větu na přesnější:

Existuje pověst, kterou bude znát většina dotazovaných v nesoutěžním výzkumu, prováděném na ulicích, v zařízeních pracovních i společenských, u krbu, před televizní obrazovkou i v ochozech stadionu?

Určitě.

Bílá paní.

Praotec Čech.

A velmi pravděpodobně i Blaničtí rytíři.

Proč právě vyprávění o spícím vojsku, které v čase pro zemi nejhorším vyjede národu na pomoc, vydrželo v obecném povědomí a přestálo změny společenské i kulturní, má několik příčin. Nezáhadných, docela obvyklých.

Prvním a zásadním předpokladem dlouhé existence pověsti je určitá světovost. Nepřekročí-li hranice sousedních ulic či vesnice, ztratí se. Stane se nepatrnou součástí nového příběhu, zkrátí na několik slov, nebo zmizí úplně. Místní vyprávění letitá totiž obvykle nebývají. Paměť komunity sahá pouze několik generací zpět, o stěhování nemluvě. Pokud se pověsti neujme nadšený a prostředky, ať už finančními či společenskými obdařený propagátor, po několika desítkách let skončí příběh v zapomnění, v lepším případě v kronice nebo založených zápiscích. V opačném případě ovšem hrozí, že rozšířením mimo původní jeviště přijde o místní výjimečnost a bude adoptována na jiných místech, měněna a upravována, slučována i dělena, až ji mnohdy s původní verzí bude spojovat pouze několik těžko identifikovatelných artefaktů. Často v podobě nelogických zvratů či chybějících vysvětlivek pod čarou, to bývají bezpečné příznaky právě uvedeného.

Takovému osudu se ale místní pověsti obvykle vyhnou. Z prostého důvodu – chybí v nich materiál, přesněji řečeno, jsou zajímavé pouze pro zasvěcené posluchače, jimž není zapotřebí zdlouhavě vysvětlovat, kterým směrem leží Novákův les. Často jsou etymologické, vysvětlující, proč se dole u potoka říká Na škrtidlech, nebo pedagogické, vyprávějící ve varovné zkratce o nebezpečných místech, kouzelných tvorech, o vodnících či lesních pannách, o potrestaných hříšnících. I ony bývají často vypůjčené (nebo se vypůjčené zdají, počet motivů není ani zdaleka nekonečný), i ony mohou někdy transformovat v napínavý příběh.

Báje o Blaníku, jak se dozvíme, je ale z jiného soudku. Nepostrádá epický rozmach, jaký lokálním pověstem většinou chybí. Hovoří o událostech až kataklyzmických, nešetří geografickými údaji, a to i míst značně vzdálených.

Samozřejmě, že k hlavnímu vyprávění se váží i místní pověsti, podobně jako třeba základní příběh pražského Golema doprovázel a doprovází houf krátkých historek. Pro svou existenci potřebují ústřední legendu, jako kmen, z něhož pučí na všechny strany. Příběhy si nenechají poroučet, rodí se z vnějších popudů v hlavách zkušených i jednoduchých, dokáží parazitovat samy na sobě, vždy ale potřebují základ – ať už je jím skutečná událost či jev (které vyprávění obvykle změní k nepoznání), nebo jiný, dostatečně silný, samostatného života schopný příběh. A tím bezesporu pověst Blanických rytířů je.

Jejím základem je lidská touha po spravedlnosti, stejně jako myšlenková pojistka, chránící vědomí před pádem do beznaděje. Třeba i na první pohled děsivým: Ještě může být hůř.

Víra v pomoc shůry, v nápravu po poslední chvíli, když už to nejde jinak, provází člověka od nepaměti. Na nespravedlnost osudu musí přece existovat nějaký lék. Obtěžovat bohy nejvyššího postavení si ale lidé nikdy netroufali. Ani nemohli, původně tuto komunikaci obstarávali výhradně šamani a kouzelníci (nebo úředníci, šlo-li o vtělení boha do vládnoucího panovníka). Nechtěli na sebe také zbytečně upozorňovat, i tahle analogie s běžným životem je příčinou toho, že si lidé navykli obracet se spíše k nižším bohům, k patronům, později ke svatým, své měli co říci i ochránci domácnosti, všichni ti domovojové, browniové, či šotci. Také panovníci (nebožského původu), za jejichž vlády zavládla v zemi prosperita a ve spojení s hospodářským růstem přišla také větší vymahatelnost práva, v očích poddaných neumírali. Dlouho po smutečních obřadech procházel po venkově císař Josef II., v jehož smrt lidé prostě uvěřit nechtěli.

Na celé záležitosti měla podíl i odvěká součást mnoha náboženských systémů – konečná bitva bohů, při níž svět zahyne (aby se znovu zrodil, což ovšem obyvatelům zanikajícího příliš na optimismu nepřidá). Tento boj bývá sice popisován jako vítězný, zdá se ale, že je to jen vnitřní přesvědčení vypravěčů, dodávajících si na odvaze. Naše strana přece prohrát nemůže, že ne? Dramatické scény severského ragnaroku, ale i příslušné pasáže Zjevení Janova ovšem napovídají o tom, že výsledek nemusí být až tak jednoznačný. Spící vojska jsou pak s takovými proroctvími neodmyslitelně spjata (byť samozřejmě ne bez výjimek, bez těch by svět nefungoval).

Dozajista podstatnou úlohu v přežití pověsti do dnešní doby hraje v případě Blanických rytířů též fakt, že nejde o motiv nijak výjimečný. Dokonce se mu dostalo i vlastního čísla v Aarne–Thompsoně katalogu. Pod kódem 766 v něm figurují pověsti o spících hrdinech, kteří namísto spokojeného věčného odpočinku zvolili mnohdy nevděčnou službu vlasti.

Seznámíme se s takovými. Neboť nemáme v úmyslu jen se projít kolem legendární hory nad Louňovicemi, vystoupat na vrchol a vstoupit do jejího tajuplného nitra. Chceme též připomenout, že není jedinou svého druhu, a to nejen ve světě, ale dokonce ani v českých zemích. To všechno nás čeká poté, co se vypořádáme s pověstí blanickou. Připomeneme si její nejznámější znění, zmíníme se o vlivu, jež měla na umělce. Začít bychom ovšem měli pěkně od začátku.

Proto nejprve ohledáme místo činu.

Hora, zvaná Blaník

Vyrůstá z krajiny deset kilometrů jižně od Vlašimi. S výškou 638 metrů je nejvyšším vrcholem Mladovožické pahorkatiny, této součásti moldanubika, geologické zóny mezi Vltavou a Dunajem. Prekambrické jádro, obalené svrchnoproterozoickými jednotkami, obsahujícími serpentinity, granulity a pegmatity... Sám Blaník je tvořen převážně z ortoruly... Ne, geologii nerozumím, proto se čtenář musí spokojit s naznačeným.

Chráněná krajinná oblast Blaník je nejmenší svého druhu u nás. Na čtyřiceti čtverečních kilometrech nenalezneme jen proslulý vrch a jeho nižšího souputníka, ale též v meandrech se kroutící řeku Blanici. Kdysi souvislý lesní porost dubů a buků nahradily z poloviny jehličnany, z poloviny nic, na svazích Blaníků se ale původní bučiny zachovaly.

Milovník přírody může v krajině pozorovat vzácnou flóru i faunu (včetně tolik populární masožravé rostliny rosnatky okrouhlolisté), znalec historie si připomene jeden z nejstarších a před sto lety také jeden z nejvýnosnějších zlatých dolů v Čechách, na Roudném. Dějepisec také ví, že středobod našeho zájmu, onen výrazný krajinný prvek, blanický masív, je vlastně tvořen Blaníky dvěma, Malým a Velkým, přičemž naše pouť míří k onomu vyššímu – a že neunikl pozornosti už v dávnověku české země. Zachovaly se pozůstatky hradiště doby halštatské, na stejném místě byla později postavena tvrz.

Staletí oblíbené poutní místo se díky své pověsti, respektive díky pověsti, která se k němu váže, stalo i jedním ze zdrojů základního kamene pro Národní divadlo. Při budování důstojného svatostánku české kultury se počítalo, jak bývá zvykem, pouze s jedním takovým objektem. Měl být přivezen z lokality Čechům bez ohledu na vyznání nejsvětější, z Řípu. Nakonec se ale tohoto symbolického stavebního prvku sešlo hned devatenáct kusů. Přicházely z míst známých i dnes pozapomenutých: z Řípu, Radhoště, Vyšehradu, Žižkova, Zlatého koně, Trocnova, Hostýna, Branky, Buchlova, Záhlinic, Hostýna, Boubína, Doudleb, Lipníka, ze zříceniny Podlažického kláštera, ze Svatoboru, Helfštýna, Práchně, z Čerchova. Byla přidána i cihla, při jejíž výrobě použili v Podivíně vodu z tamní studánky, u níž křtil sv. Cyril. Devatenáctý, zatím nevyjmenovaný kámen, přivezli právě z Blaníku. Na staveniště byl blok o rozměrech 125 × 97 × 57 centimetrů a hmotnosti 1 750 kilogramů dopraven 13. května 1868, tři dny před slavnostním položením, jemuž přihlíželo či spíše bylo přítomno, aniž by něco pořádně vidělo, přes sto tisíc lidí.

K lámání kamene se váže i historka, související s tématem tohoto spisku, totiž s pověstí o spících rytířích. Než se k ní ale dostaneme, musíme se podrobněji seznámit s příběhem jako takovým.

...a co se o ní vypráví

Píše se někdy o tom, že proti blanické pověsti se stavěl už Jan Hus, a to v traktátu De sanguine Christi (O Kristově krvi). Tento spis, jehož vznik inicioval pražský arcibiskup Zbyněk Zajíc z Hasenburka, je ovšem zaměřen proti takzvaným Wilsnackým zázrakům. Jde o čistě teologickou argumentaci, pro ilustraci Hus ale napadl na závěr i jiné jemu známé příklady modlářství. Blaník zmiňuje jednou větou v posledním odstavci, když vypočítává události, k nimž došlo a na jaké je třeba dávat pozor:

A na vrchu Blaníku laik jakýsi podivuhodně navedl lid k chození tam a obdivu.[2]

(Et in monte Blanyk quidam laycus populum mirabiliter induxerat and currendum et mirandum ibidem)

Hus se ovšem zaměřoval na pokřivení křesťanského vyznání, ať už k němu docházelo v jeho době, nebo přetrvávalo z minulosti. Nijak zvlášť zdroje odklonu od víry nezkoumal. K největšímu zlu mimochodem počítal, stejně jako později Martin Luther, institut odpustků.

O tom, že v myslích lidu takový přístup nijak zvlášť neuspěl, hovoří i připomínky jiného dodnes známého kněze, Jana Ámose Komenského, který ve svých kázáních také zmiňoval nevhodné, s biblickou naukou nesouhlasící pověry. Lidské mysli je ovšem vlastní tradicionalismus, stejně jako opatrnost. Nijak vědomě předávané pozůstatky pohanské víry dobře ilustrují obyčeje, jež zaznamenali folkloristé ještě v devatenáctém století. Stínali se například kohouti a topily černé slepice, aby se zajistila úroda či zdraví. V. Krolmus zapsal několik různých zvyků, které byly, aniž to účastníci v nejmenším tušili, obřady (nebo jejich silnou ozvěnou) prastarými.

Jako vzorek si vyberme stínání kohouta v okolí Liberce, jehož postup nám agilní kněz zanechal. Přetlumočeno ve zkratce, bez detailů:

Posvícenecký průvod vyrazí v úterý okolo druhé odpoledne. Přítomny jsou pevně dané masky: kněz, kat, katův pomocník a dvanáct mládenců s dívkami. Kohout je pomocníkem přivázán k májce, mladí muži pak se zavázanýma očima a s cepem v rukou snaží se (jeden po druhém) nebohého tvora zasáhnout. Když se to povede, katův pomocník ptáka podřízne, načež se všichni kropí kohoutí krví.[3]

Čechy devatenáctého století, ne devátého. A nic výjimečného, podobných zvyků nalezneme v Krolmusových záznamech více. Václav Tille publikoval v pátém ročníku Národopisného Věstníku Českoslovanského zprávu o stínání kohouta v Brné u Potštejna roku 1909 – rituál podobný uvedenému tu byl prováděn sice ledabyle, rozhodně bez povědomí o původu a nejspíš s malou vírou v úspěch, ale přece.

Zpět k Blaníku.

Již zmíněný arcibiskup Zajíc nám zanechal první písemnou zmínku o hoře jako místě mystickém či mysteriozním. Patnáctého června 1404 podepsal dokument, namířený proti tehdy rozšiřované a na popularitě nabírající fámě: na Blaníku jsou prý pohřbeni apoštolové Petr a Pavel, z kamenů tam sebraných by měl být postaven kostel, který se stane poutním místem významnějším než Řím.

První, kdo zmínil vojsko, čekající uvnitř Blaníku (první, o kom s jistotou víme), pak byl Mikuláš Vlásenický. Tento sedlák z Vlásenic u Pelhřimova byl zakladatelem sekty Mikulášenců, svého času aktivní na Pelhřimovsku a Táborsku, populární i mezi měšťany, ba i šlechtou (jak tvrdí Ottův slovník naučný) a podle Vlastenského slovníku historického (1877) pronikající až do Prahy. Mikulášenci – neplést s nikolaity, čili mikulášovci z druhého století Malé Asie, ani s adamity, kteří byli podle jednoho ze svých knězů někdy takto jmenováni – zvaní též plačtiví bratři, odmítali kněžský stav i autoritu Bible, věřili v osobní osvícení. Kladli největší důraz na morálku a střídmost, až asketismus. Sám Mikuláš prý nepovažoval svou pouť ke svatému Prokopovi za platnou, protože cestou při vyhýbání se blátu zašlápl nechtěně do země sedm obilných klasů.[4]

Mikulášovy prorocké vize byly ovšem zapsány až mnoho let po jeho smrti, v Mikulášenské konfesi Pavla Pacovského v roce 1574. Ve svých apokalyptických viděních spatřil mnohé (také Mistra Husa na nebesích, až nad třemi andělskými kůry), často peklo, v němž končí všichni podvodníci, šejdíři, hostinští, hudebníci, tanečníci, obžerové nectící páteční půst, sedláci házející kameny ze svého na sousedovo pole a mnoho a mnoho dalších hříšníků. Například dívky líčící si tvář, dámy ve zlatých čepcích... Jak uvidíme později, tento rys je společný všem prorokům. Vizuální styl – nesouhlas s cizími, či novými vlivy – nejlépe ilustruje úpadek morálky. Ve dvacátém století si ho ostatně zažila prakticky každá generace, zapomínající při pohledu na své děti na své rozhořčené rodiče.

Mikuláš vídal také zlověstnou budoucnost, těžkou dobu, která dolehne na české země, a takřka neodvratný konec, když se ve chvíli poslední otevře hora Blaník a propustí ven Boží vojsko, jež katastrofu odvrátí. Z jeho proroctví patrně vycházel Alois Jirásek, když sepisoval pověst do své sbírky.

Ještě před Mikulášem měl vidění, v němž hora figurovala, Oldřich z Rožmberka. V roce 1417 se v jeho vizi objevil zkrvavený Ježíš. S ním Jan Hus, jehož sežral pes. Také svatý Václav, který šlechtici, zkoumajícímu své náboženské přesvědčení, ukázal hrozivého muže, jenž na Blaníku zapálil kupu slámy. Oldřich se pak – ovšem spíš pod vlivem politické situace, než mystického zážitku – vrátil ke katolicismu.

Různí autoři (často ale opisující jeden od druhého) nám od té doby sdělují, že se hora po půlnoci otevírá a vojáci v čele s Václavem vyjíždějí na cvičiště. Že mívají volno do půlnoci o noci svatojánské, kdy vyrážejí do kraje padlí bojovníci ze slavných bitev; ti s křížem černým těch, v nichž Čechové prohráli, s červeným pak vítězové. Všichni se jedou podívat na místo svého skonu, na ona slavná bojiště: Moravské pole, Bílá hora, Sudoměř, Miláno, Hostýn... Václav, spolu s jedním strážným, čeká u blanické brány, než se jeho muži vrátí.

Poukazuje se na to, že přítomnost skryté armády prozrazuje hnojůvka, vytékající z  Blaníku. Že v čase, kdy bude zemi nejhůř, kdy z obyvatelstva zbude jen několik jedinců a Praha bude obrácena v trosky, rozkvetou na březích Blanice suché stromy, vojsko vyjede a zemi zachrání.

Blaník jmenuje v sedmnáctém století i jezuita Balbín. Ovšem opravdu pouze připomíná jen existenci jakýchsi povídaček, nezmiňuje žádný detail.

Je tedy zřejmé, že hora měla pověst (jméno čili reputaci) pokud jde o předmět našeho zájmu, dobrou. To, čemu říkáme blanická pověst (legenda, tedy epický útvar lidové slovesnosti) je ovšem proroctví.

Souhrn pro čtenáře moderního věku[5] jsme si přečetli už v úvodu. Vrch nad Louňovicemi se ve vizích budoucnosti objevoval prakticky od počátku své mystické popularity. Lidé se vždy o budoucnost zajímali, ne všude se ale předpovídání budoucího setkávalo s kladným přijetím. Křesťanská Evropa k takovým místům patřila také. Jak se praví v knize Leviticus, kapitola 19, verš 26: Nebudete jíst maso s krví, nebudete se obírat hadačstvím ani věštěním. Existovala ovšem celá řada proroků oficiálních, schválených, však také podstatná část biblických knih jsou knihy prorocké. Biblické postavy ožijí i v našem vyprávění. Ale začneme – pokud jde o osoby – více při zemi.

Pojďme si teď dvojici nejznámějších pramenů připomenout. Zařadil je do své sbírky Starých pověstí českých i Alois Jirásek.

Prvním zdrojem je Proroctví slepého mládence.

Proroctví slepého mládence

Proroctví slepého mládence, které údajně opsal roku 1491 Josef Kochan z Rožmitálu od Jana Melichara, se přes pány Krištofa Orla (1530), Michala Krejbocka (1576) a píseckého Ondřeje Hrubého (1631) dostalo do tiskárny Josefa Herekra, kde poprvé vyšlo tiskem (pravděpodobně v roce 1647). O třicet let později byl spisek zakázán, pálen, a také přepisován a opisován, upravován a samozřejmě doplňován.

Poslední, řekněme kanonickou verzí, je přepis Anežky Rozsypalové z Obecnice, učiněný v roce 1844. Z něho pak vycházela další vydání, s největší pravděpodobností i příslušná kapitola Jiráskových Starých pověstí českých, která je zkrácena o několik odstavců; především seznam panovníků, o nichž slepý mládenec vykládá, končí u Jiráska Rudolfem II.

V raných verzích nebyl Blaník vůbec zmiňován. Jak dokazují první tisky, panovníkovi se dostalo povšechných výstrah. Popularitě spisu to nepřidalo, do většího povědomí se dostal až později. Jistě k tomu přispěla doba jako taková, s lepší a lepší distribucí, bez onoho klíčového prvku by ovšem mezi množstvím varování, jež se lidem v průběhu času dostávalo, zapadl.

Pojďme se nyní s obsahem spisku blíže, byť v stručnosti, seznámit.

Stalo se prý, při návratu císaře a krále Karla IV. ze Španěl a Bavor léta páně třinácti stého šedesátého druhého, že se průvod zastavil v malé vesnici Kout nedaleko Domažlic. Žil v ní i mladý, ale v širém okolí vysoce vážený slepec. Císař ho navštívil, slušně pozdravil, načež se mu dostalo promptní odpovědi, v níž ho mládenec kromě úředních titulů oslovil i jako svatého muže. Když se pak Karel skromně bránil, že on, hříšník, rozhodně svatý není, slepec mu oponoval:

„V pravdě muž Boží a svatý jsi ty, což tvoji skutkové dokazují. Obzvláště chudým mnoho dobrého prokazuješ, chrámy Páně stavíš a v nich pobožnost zvelebuješ...“[6]

Tou chválou jeho proslov nekončil. Po Karlovi prý přijdou panovníci, jejichž vlády nechají v kontrastu té Karlově vyniknout. Zvláště muž, jenž usedne na trůn za tři sta let, bude český jazyk a národ nenávidět. Odskočíme-li si v tuto chvíli ze stránek proroctví do učebnice dějepisu, zjistíme, že dotyčným byl Leopold I., a v jeho době se skutečně příliš dobře nežilo, daně byly vysoké, české národní povědomí i jazyk (též díky rekatolizaci minulých desetiletí) opravdu v úpadku. Byl to ovšem on, kdo vydal první robotní patent, mimo jiné omezující robotu na tři dny v týdnu.

Zpět do Koutu, kde sedí císař Karel a naslouchá výkladu budoucnosti, jenž si po odvážném slepcově tvrzení vyžádal. Dozvídá se – z vnuknutí Ducha svatého pocházela ta slova, takže nešlo o žádné mámení – co znamenají písmena, která mládenec napsal křídou:

W. Z. A. L. G. L. F.

M. R. M. F. L. I. K

R. P. P. Z.

První dva řádky jsou iniciály panovníků, od Karlových synů Václava a Zikmunda, až po Karla VI. Z blíže neuvedeného důvodu chybí Jagellonci (a Fridrich Falcký, jehož nepřítomnost je ovšem pochopitelná).

Mládencův výklad se ovšem soustředil na data. Na roky 1666 a 1777, v nichž bude česká země v morálně dezolátním stavu, kdy budou Češi obdivovat cizí manýry a přijdou o zbožnost, kdy se církev stane hrabivou a bude žít z lichvy. Kdy se bohatí zločinci vyhnou soudu pomocí úplatků. Kdy v zemi zavládne divoká móda špičatých střevíců, vysokých podpatků, chlupatých klobouků a šatů mnoha barev. Kdy do té doby i skromný a robotou vydíraný lid zpychne (neboť se právě části roboty – díky Leopoldovi, jak už víme – zbaví) a pokles mravů bude dokonán.

A vrchnost nezakročí, dozvěděl se Karel, protože bude stejná, jako poddaní.

Lidé dokonce začnou šňupat a kouřit tabák. A kláštery, můj císaři, budou plné cizích mnichů a jeptišek, a jazyk český bude zapomenut.

Karla ta předpověď vyděsila (byla také mnohem podrobnější, než jsme si ji dovolili shrnout do krátké pasáže). Netuše, že prorokovaným hrůzám není ještě konec, nechal si vysvětlit nám už známé řady písmen. Po výčtu budoucích panovníků se mládenec zastavil u třetího řádku.

Jeho symboly představují čtyři vlny nájezdníků, národ půlnoční (tedy ze severu), z východu (ve dvou vlnách, proto dvakrát P.) a nakonec ze západu, z Německa a Francie.

Nastanou v úvodním citátu této knihy ohlášené tři bídné roky. Když pak blanické vojsko zasáhne, zbude v Čechách jen málo lidí, Praha bude pobořená a poloprázdná a od Strahovské brány poteče krev proudem.  Svatý Václav na bílém koni a svatý Prokop nepřítele pobijí a zemi obnoví, stejně jako římské císařství tento čas přežije.

Sibyllina proroctví

Proroctví Michaldy, královny ze Sáby, 13. Sibylly, které Jirásek ve Starých pověstech českých zkrátil do vyprávění s názvem Sibyllina proroctví, ukazují druhý model věcí příštích, představu sahající daleko za hranice země. Věštěná katastrofa nepostihne pouze (český) národ, hrozí zničením celého světa. Však byla také informace o ní předložena daleko od české kotliny: roku 578 před Kristem ji královna ze Sáby předpověděla králi Šalamounovi.

Jak vydání z roku 1838 (a patrně i dřívější) v úvodu shrnují, o devět století později zapsané proroctví přeložil do angličtiny ctihodný Beda (do Anglie ho přinesli poutníci k Božímu hrobu), Jan Letter pak léta Páně 1026 do našeho jazyka, aby Bohum Relly tento překlad dopravil do Čech. V roce 1113 přepsal Josef Haltýn, od něho Hraba léta třinácti stého dvacátého. Dalším v řadě byl Antonín Rys, přepisující proroctví roku 1540, od něho převzal štafetu Jan Alsina (1695), následovaný českobrodským purkmistrem Vincencem Walterem (1769). Pokračoval Vojtěch Kovaný (1778), vrchní rychtář plasského panství František Teltín (jeho přepis je datován 16.2.1815) a od něho opisoval koželužský tovaryš František Feller (28.3. 1819), až se zmíněného roku osmnácti stého třicátého osmého chopil pera Josef Přibyl.

Tolik úvod. Skutečný autor nebo alespoň upravovatel finální verze pravděpodobně pocházel z Jižních Čech, z Táborska nebo Soběslavska, protože ze čtyř měst, o nichž se dozvíme, že mohou uniknout božímu hněvu, tři pochází z těchto oblastí: Tábor, Ústí a Soběslav. Čtvrtým je kupodivu Mělník. Existuje ovšem i verze, těžko říci, zda pouze vyprávěná, podle níž se velká válka vyhne toliko Poříči u Sopotnice, pak Manné hoře, Lipové stráni u Kostelce, Kunšovu kameni[7] a dubové lávce u Solnice.[8]

Proroctví má tři kapitoly (Jirásek je shrnul do dvou). V první na Šalamounovu žádost vykládá královna ze Sáby budoucnost židovského národa, od Šalamounovy vlády až po narození Krista. Předjímá (ve skutečnosti z nich ovšem vychází) biblické proroky, a to až k narození a smrti Mesiáše. Má sice připomínky k chování z jejího pohledu budoucích generací, hovoří ale vcelku klidně a stručně. Možná právě pro ony biblické zdroje.

Až druhého dne, v druhé kapitole, se rozpovídá. Šalamoun chce vědět, jaká budoucnost čeká cizí země, jež zmínila předchozí vyprávění. Michalda se nenechá pobízet a popisuje ohavnosti, jichž se lidé po našem letopočtu dopustí. Nechybí mezi nimi prazvláštní móda, které podlehnou, sexuální volnost a vůbec celková zkaženost (zmiňuje konkrétní rok 1461); výčet zvráceností, podvodů i násilí zabírá několik stran, aby bylo dokonale jasné, na jakém základě se Bůh rozhodne po řadě varovných znameních vyhladit z tváře světa třetinu lidstva. (Aneb Zacharjáš, kapitola třináctá, verš osmý. Prameny pověsti jsou opravdu hluboké.)

Třetího dne se pak Šalamoun dozvěděl to nejpodstatnější.

Bude to lid čtrnáctého a osmnáctého století, kdo může zkázu světa odvrátit, respektive zmírnit trestající Boží ruku. A z devíti císařství a padesáti šesti království, které v těch časech budoucích budou tvořit politickou mapu světa, jedno „stane se nejproslulejší, nejvýbornější a na chléb nejúrodnější, takže mu rovné daleko nebude (to jest Česká země) a bude míti také hojně vína a chmele.“

Zemi té povládnou nejprve panovníci dobří, poté svatí, následovaní ovšem zlými. A pak město největší, se čtyřmi tisíci domy a mnoha kostely a chrámy – neboť půjde i o kraj, široce známý duchovnem – propadne hříchu a vyslouží si osud Sodomy a Gomory. Opět za přispění cizích vlivů, přistěhovalců a jimi zavlečených novot. Trestem za pýchu a nečestnost budou právě králové, ukládající vysoké daně a robotu. Najde se sice panovník, jenž se zaslouží o reformy a uleví prostému lidu, povolí však náboženskou svobodu, což proti němu postaví duchovenstvo. Jeho smrti lid věřit nebude, s jeho nástupci se také vše obrátí zpět k hříchu a bezpráví, k falešné víře a k výstřelkům v chování a módě (opět obsáhlý odstavec).

„Co do pýchy, nádhernosti a chlípnosti nebude ona země na světě sobě rovné,“ dozví se Šalamoun, aby vzápětí na to vyslechl trest, jaký na onen stát sešle Hospodin.

Všechna zvrhlá města – s možnou výjimkou čtyřech uvedených, pokud si jejich obyvatelé včas uvědomí své skutky – budou zničena. Kutná Hora se propadne, Plzeň, Žatec, Kouřim, Čáslav budou zpustošena, i na ostatní, nejmenovaná, čeká zkáza.

Největší na Prahu, v jejíchž ruinách budou sídlit obludy, lišky a kuny.

Přijde dvanáct různých úkazů, které mají na blížící se trest upozornit:

Těžká práce, vykonávaná ve dnech pracovního klidu čili o svátcích.

Vysoká rozvodovost sňatků, které začnou v té době lidé uzavírat ve věku patnácti let.

Divné umění a podezřelý novotářský průmysl (opět) zavlečený do země cizozemci.

Nízká plodnost a výtěžnost hospodářských zvířat.

Obecná bezbožnost a záliba ve lži a v majetku.

Předražený trh s nemovitostmi.

Drahý chléb, ačkoliv v té době bude zúrodněno mnoho do té doby neužívaných ploch.

Měnová reforma.

Krátký masopust, pročež se lidé budou veselit i v čase půstu.

Klimatická anomálie, kdy v létě při senoseči napadne sníh.

Od východu přiletí kobylky a zdevastují úrodu.

Na Blaníku uschnou stromy, následuje neúroda.

Lidé přesto nepochopí. Následkem budou války mezi zeměmi, bída a revoluce. To vše – opět dopodrobna vyjmenováno – pro faleš, podivnou cizozemskou módu, justiční i přímé zločiny, bezbožnost i mnohé další hříchy.

Vzbouření v českých zemích využijí nepřátelé a vtrhnou přes hranice ze všech čtyř stran, od severu, z východu, z jihu, a nakonec ze západu. Cizí vojska obklíčí Prahu a sedm dnů a sedm nocí ji budou dobývat, aby ji nakonec z poloviny pobořila. Poté se fronta posune směrem jihovýchodním, až se zastaví u Blaníku. (Přesněji u vesnice Bejkovice, odhaduje přepisovatel na základě jiných proroctví). Tehdy Bůh skryje spravedlivou čtvrtinu obyvatelstva v mlze, zatímco tři čtvrtiny hříšníků budou pobity. Načež se u hory strhne dvanáct dnů trvající bitva, která naplní tamní vyschlý rybník krví.

Třináctého dne, v nouzi nejvyšší, se pak Blaník otevře. Propustí Boží vojsko, jehož moc už sama o sobě vyděsí nepřítele natolik, že se pustí do bojů mezi sebou. Západní útočníci ustoupí k poničené Praze a město vyplení a dozboří, aby se už nikdy, až do Soudného dne, v těch místech lidé neusídlili. Nepřátelé pak s blanickými vojsky v zádech prchnou až ke Kolínu nad Rýnem. Tam narazí na armádu španělskou, která je do jednoho pobije, zatímco vojsko z Hory se ztratí. Do Čech už se nevrátí.

Šestnáctý den po bitvě blanický rybník opět vyschne a z úkrytů vystoupí přeživší spravedliví. Nebude jich mnoho, ale přece jen se některé rodiny shledají.

A dočkají se nového panovníka, spravedlivého, s nímž přijde padesát let úrodných a bohatých roků.

Sibyllino vyprávění tu nekončí, pokračuje líčením devatenáctileté války, jíž onen spravedlivý král povede proti nevěřícím Tatarům a Turkům. A historie, vlastně budoucnost pokračuje: po padesáti šťastných letech se lidstvo opět zkazí, přijdou další biblická varování a nakonec, po porážce Antikrista, zničeho nic Soudný den. Jakkoliv jsou tyto předpovědi dramatické a zásadní, s Blaníkem už nepočítají.

Jde tedy o legendu jaksi na půli cesty a tím mezi ostatními výjimečnou. Jak uvidíme později, některé pověsti otevírají Horu právě Soudného dne, jiné hovoří o konkrétním, či naopak blíže neurčeném zlu. Tato zmiňuje obojí, soustředí se na potíže českých zemí, ale jejich vyřešení není definitivní, je jen dílčím příběhem v celkovém obrazu.

Sibyllino proroctví bylo mnohem populárnější než varování slepého mládence. Kromě formy víceméně kanonické (byť v nejznámější Jiráskově verzi ořezané) se proměnilo i v předlouhý šestnáctistránkový zpěv, soustředěný především na detaily bojů Píseň o předpověděné zkáze království českého od Sibylly (1729, též jako Weytah z dwanáctero Sibilliného Proroctwj w Pjseň vwedené, o předpowěděné Změně Czeského Králowstwj, k Vstrnutj a Weystraze wssemu Lidu pro Polepssenj Žiwota na Swětlo wydaná, 1780), jindy zkrácený na čtyřicet číslovaných odstavců spisku Nowá pjseň o předpowěděné zkáze králowstwj Českého (1848).

Co jsou zač?

Z uvedených proroctví vychází mnoho dalších zpracování. Kupříkladu jarmareční písně. Těžko dnes takové prameny zařadit. Jsou zpracováním pověsti v jejím původním informativním poslání, nebo jde o umělecký motiv? Protože si ale s takovým rozlišováním nelámou hlavu ani odborníci – většina dnes citovaných původních řeckých pramenů, stejně jako Sturlussonova Edda, jsou díla literární, nikoliv vědecká nebo teologická, jak by se slušelo – zařadíme i my zpívanou historii o zjevení svatého Václava do skupiny první. Učinil tak ostatně i JUDR. Navrátil ve své knize Proroctví, písně a básně o Blaníku, v níž si v tuto chvíli čteme.

Jarmareční píseň, známá z náchodského archívu a s nepatrnými odchylkami i z Českého Krumlova, vypráví o příjezdu vojska, vedeného rytířem na bílém koni, které o svatojánské noci vjelo do Prahy branou od Žižkova a zastavilo se na Václavském náměstí u sochy patrona České země. Od ní velitel, sám Václav, požehnal Praze křížem. Odbitím dvanácté se vojsko rozplynulo. Autor vzpomíná Slepého mládence a vybírá z jeho podání podmínku zásahu: Až od Strahovské brány krev poteče. Spolu s údajem o soše upřesňuje tento údaj dobu vzniku skladby. Jezdci nezastavili u dnešní Myslbekovy sochy, jež stojí v horní části náměstí od roku 1913, ale u staršího Bendlova pomníku, který od roku 1680 stával uprostřed tehdejšího Koňského trhu. Strahovská brána, jíž do města vstoupilo hned několik dobývajících vojsk, byla pak stržena roku 1711.

Písně i básně novější, díla, jejichž autoři jsou aspoň podle jména známi, si připomeneme později, v nich už je původní látka silně zprostředkovaná, upravená podle uměleckého (a politického) záměru.

Prof. Sýrku z petrohradské univerzity uveřejnil roku 1898 v Českém lidu krátkou stať, v níž zmiňuje blanickou pověst jako pozůstatek českého rytířského eposu. Úvaha je to sice chvályhodná, bohužel však postavená na analogii s vyprávěním jiných národů a hrstce informací, které docent Sýrku při svém pobytu u nás získal. Chtěl článkem, jež obsahoval i prosbu ke čtenářům o další autentický materiál, otevřít na toto téma diskusi. Odvodil svůj názor především od velitele spících vojsk. Domníval se, že sv. Vácslav (nebo jiný, dnes již zapomenutý rek) by mohl být ústřední postavou ztraceného cyklu. Původu snad i praslovanského, neboť – jak známo – Rusové mají své byliny o bohatýrech a hoře, stejně jako si podobné příběhy vyprávějí Poláci. Jirásek ve Starých pověstech českých píše, že pravděpodobně pochází tyto pověsti z Asie, odkud je přivezly křížové výpravy.

Obrozenecké snahy zařadit (nejen) blanickou pověst do slovanského kontextu naráží bohužel na jistý zádrhel – české prostředí absorbovalo kulturní vlivy spíše ze západu než z východu. Od jedenáctého století jsme byli součástí Svaté říše římské. Původní slovanskou mytologii (existovala-li vůbec) rozkotalo křesťanství (přicházející prakticky ze všech stran), lidové zvyky a vyprávění nemohou přežít několik století ani v izolované společnosti. Kterou české země rozhodně nebyly.

Bezejmenné blanické vojsko bylo navíc opatřeno velitelem teprve v osmnáctém století; prvním nebyl kupodivu patron české země, ale Fridrich Pruský. Přítomnost tohoto prvního pruského krále v prakticky klíčové české pověsti může na první pohled zarazit, ovšem jen do chvíle, než si uvědomíme, že tato kontaminace německými zdroji vychází z toho, že zájem o legendu blanickou byl v té době také převážně německý.

Ten, kdo přivedl do čela vojska svatého Václava, byl roku 1836 básník František Matouš Klácel. V básni Hlas z Blaníka, figurovali nejprve Jan Žižka s Janem Husem, zasáhla ovšem cenzura, a tak se v tisku místo nich objevili svatí Václav a Vojtěch. Václav byl ovšem osobou vhodnou nejen pro nezávadnost své víry, byl přirozenou, lidmi uctívanou autoritou. Jak dokládá modlitba, zaznamenaná na začátku osmnáctého století, mělo a mohlo jeho zjevení na bílém koni svým příkladem povzbudit unavené vojsko. K tomu, aby se stal i velitelem pověstného šiku by došlo nejspíš i bez nechtěné úřední pomoci. Souviselo to s budováním národní identity, které přineslo osmnácté a devatenácté století. Oprašovaly se symboly – a patron české země patřil k těm největším. Bylo logické, že se, podobně jako jiní legendární a ctění panovníci jiných zemí (jak ještě uvidíme) stal středem pověsti o naději. Ač jsou v jádru všechna vyprávění o králi pod horou stejná, jedno od druhého se v detailech liší; blanická pověst pak patří k těm, v nichž sice legendární panovník figuruje, stojí v čele, ale hlavním hybatelem děje jsou bojovníci. Ať už to souvisí s českou povahou a zvykem nerespektovat autority, nebo s faktem, že původní hlavní hrdina byl zapomenut. Nejstarší zaznamenané pověsti splývají s nejstaršími literárními zpracováními; těžko se pak laik dobere skutečných základů. Tím spíš, že nešlo o jedinou pověst v jedné kanonické verzi.

Pro mnoho vypravěčů násilím rekatolizovaného národa byli Blaničtí rytíři jednoznačně husité. Zde pak do hry vstupuje právě ona literatura. První, kdo se pověsti ujal, byli kupodivu autoři němečtí – a v jejich pojetí byla armáda, vedená obvykle šlechetným Zdeňkem, katolická.

Původ blanického vojska v pověstech je nezřetelný. Později sice převládla představa, ne nepodobná starým germánským představám o bojovnících, kterým se po smrti dostane pro jejich kvality cti zúčastnit se Posledního boje, aby později přibylo ještě jiné – a to naprosto – obsazení, základ blanického vojska je ovšem tvořen anonymními bojovníky.

Na počátku prý byla bitva nehistorická (v obou významech toho slova), místní. Blíže nejmenovaný nepřítel dobýval zemi, postupoval krajinou, pálil a ničil, zatímco Češi před ním povětšinou utíkali. Jen někteří se nájezdníkům dokázali postavit. Patřil k nim i Zdeněk Zásmucký, který se opevnil právě na Blaníku. Dlouhé dny odvracel útoky, hrdinně bránil narychlo zbudované náspy, až nakonec přece jen podlehl přesile protivníka, který mohl přivolat pomoc. Obránci byli pobiti a opevnění vyplundrováno. Když pak nepřítel odtáhl a lidé z okolí chtěli ostatky chrabrých bojovníků pohřbít, nenalezli na Blaníku nikoho. Ani jedno tělo. Ani jednu koňskou mršinu.

Že by snad sám soupeř, jinak pověstný svou nelítostností, mrtvé pochoval?

Těžko.

Záhada se vyjasnila devátého dne po bitvě. Ozvalo se řinčení zbraní a řičení koní, jako by se znovu strhl už dobojovaný boj o blanické opevnění. Přitáhl snad nepřítel znovu? Zvuky neutichaly, nikdo se ale neobjevoval, proto se brzy našli první odvážní průzkumníci. Potajmu se připlížili k hoře a spatřili tam Zdeňka Zásmuckého, jak on a jeho muži cvičí, jak napájejí koně – a jak posléze odjíždějí k Blaníku a vjíždějí do skály, která se za nimi zavřela. A stejně tak se dělo i napřesrok, ve výroční den posledního boje.

Jak ještě August Sedláček, jehož vyprávění tu pro naše potřeby tlumočíme, poznamenává, tehdy se zazelená dub a vyschlý pramen dá vodu, až bojovníci vyjedou proti nepříteli a zvrátí osud země z časů nejhorších v takové, jaké už dlouho neprožívala.

Postava Zděnka Zásmuckého je ovšem původu literárního, ba dokonce nečeského, na svět jej přivedl roku 1798 Josef Schiffner.  Do čela sboru ho ale neposadil, mladý šlechtic je v jeho podání hlavním hrdinou, který se s Blaníkem seznamuje. Nebyl to ani svatý Václav, na toho si Hora musela ještě hezkou řádku let počkat, jezdcům při Zděnkově návštěvě velel Meinhard. Toto německé dílo mělo vliv zcela zásadní i pro českého čtenáře a zájemce, záhy totiž vyšlo v překladu. A z něho se Zásmucký dostal k mladému Václavu Klimentu Klicperovi, do jeho divadelní hry a z ní pak putoval dále.

Rytíři uvnitř

Vyprávění o spícím vojsku nezůstává jen u připomínání jeho budoucího zásahu. S ústřední pověstí se i v blanickém případě pojí vedlejší, u spících králů a vojsk spíše podpůrné pověsti. Dokazuje se v nich existence a připravenost. Proto se vypráví o návštěvnících z Hory a návštěvnících Hory; druhou kategorii zastupují, kromě náhodných i hosté pozvaní. Přesněji zjednaní na údržbu, ať už zbroje, koní, nebo i jezdců. Takto se do Blaníku dostalo děvče, kterou kdysi při žnutí trávy oslovil tajemný rytíř a najal na úklid. Dívka nijak neváhala a do Hory se s ozbrojencem bez dalšího vydala. Nezarazila ji ani obrovská tichá síň, v níž ve zlatavém přísvitu bez hnutí stáli koně a bez hnutí u kamenného stolu spali muži. Pustila se do práce, nikdo ji nerušil, takže jí úklid šel od ruky. Brzy byla hotova. Vrátila se pak domů, aby s údivem zjistila, že byla pryč celý rok.

Tři dny na to zemřela; tento prvek nalezneme u mnoha pověstí, jejichž aktéři stráví nějaký čas v jiném světě, je jistým mementem, varujícím před tím, že z Faerie, podsvětí, či krajiny víl se člověk nikdy doopravdy nevrátí. Minimálně je kouzelnou říší poznamenán. Rok je pak nejen v tomto případě základní časovou jednotkou; několik dní, na něž se u Blaníku ztratily dvě děti, které po šťastném návratu vyprávěly, jak si v podzemí hrály se skřítky, je rozpětí velmi nezvyklé. Pověsti (a pohádky, které po nich tento vypravěčský trik zdědily) operují v naprosté většině právě s intervalem jednoho roku. Je to období, během něhož proběhnou všechny události, od jara do zimy, od zasetí po sklizeň, a vše se vrátí zpět na počátek.

Blanické pověsti nechybí ani běžný příběh, který jsme si schovali k pozdějšímu vyprávění o rytířích z Rossbergu – najmutí kováře, který celý rok (jak jinak) v Hoře obstarával koně a dostal za to zaplaceno (jak jinak) smetím. Které (jak jinak) vyhodil, aby své unáhlenosti později litoval, protože doma se zbytky proměnily (jak jinak) v platnou zlatou měnu.

Tato pověst má i variantu se specifickým zakončením.

Začíná vcelku běžně: zástupce Hory – v tomto případě sám svatý Václav – využil příležitosti a najal kováře, který spatřil v noci na úbočí světlo a zvědavě dovnitř vstoupil, na údržbu vybavení. Už zakázka se trochu vymyká běžnému zvyku; krajem putující řemeslník neměl okovat koně, ale naostřit meče. Práci ale odvedl, spící vojsko spatřil a zaplaceno dostal podle obvyklé osnovy. Z ní vystupuje až obdržená odměna. Mistr černého řemesla nedostal totiž drahý kov (ani ve zkušební podobě listí či hnoje), ale pecen chleba a mouku. Vyznění pověsti to ovšem odpovídá, jejím pozadím je čas krize, válek a bídy. A v takové situaci je bochník a nádoba, z nichž neubývá, platbou nad zlato.

K variantě původu vojska z místní bitvy patří i pověst, vyprávějící o dalším z návštěvníků hory, který sice osobou, respektive povoláním také patřil k běžným, i jehož příběh ale má své zvláštnosti.

Vše začalo – aspoň pro aktéra příběhu, jímž byl místní pasák – v podvečer onoho dne, jenž neuvádí žádné kroniky a ani místní si na konkrétní datum nevzpomínají. Ztratil se mu svěřenec. A smluvní hlídač se po zvířeti vydal pátrat. A když pátrat, tak pořádně.

Jak zjistíme později, není to neobvyklé. Jednak jde opravdu o poctivý přístup k práci, jednak je takovým pátračům – angličtina má pro takové objevy mimochodem jednoslovný výraz: serendipity, který slovníky překládají krátkým a nepřesným Šťastná náhoda, ale který znamená najít při hledání čehosi jiného nečekaně cosi naprosto jiného, ale vítaného – k dispozici omluva pro případ, že by odvážného průzkumníka neodvážní sousedé nařkli z lehkomyslného toulání se krajem a hrátky s tajemnem.[9]

On přece nechtěl překračovat hranice běžného života. Hledal jen svou ovci.

Zda byl takový i případ pastýře z této pověsti, nevíme. Každopádně zaběhlého berana hledal – a když narazil na otvor ve skále, neváhal a pustil se do tmy. Nebyl to nejlepší nápad, ale jiná možnost po ruce nebyla. Že na jeskyni nikdy předtím nenarazil, pastýře nevarovalo, spíš naopak. A že na ni narazit nemohl, souviselo se zvyklostmi uvnitř Blaníku.

Jednou ročně totiž rytíři horu opouštějí. Zrovna ten večer – bývá to na Velký pátek – vycházejí ven, aby se protáhli a aby pocvičili; právě v té chvíli chtěla náhoda tomu, aby do otevřené skály zavítal náš pastýř. A sotva vešel, hora se za ním zavřela. Pokračoval tedy dál, do hlubin, až narazil na velkou sluj, v níž spali po zuby ozbrojení válečníci i jejich koně. Na rozdíl od jiných návštěvníků se ale pastevec k ničemu dalšímu nedostal, sotva vstoupil do síně, padla na něho únava, položil se tedy na zem k rytířům a schrupl si také.

Probudil ho jeden z ozbrojenců, který mu vysvětlil, že v hoře spí udatní, ba co víc, „nejudatnější synové českého národa,“ čekající na svůj čas, aby se postavili nepřátelům vlasti v době nejtěžší. A že by měl jít už domů a všem o nich vyprávět.

Někdy se příběhy mechanicky opakují, jindy si přidávají své, jako tento, v němž návštěvníku ze světa živých uběhne tři sta šedesát pět dní v nečekané zkratce. Náš pastýř celý čas od jednoho Velkého pátku do druhého prostě prospal.

Vyprávělo se u Svojanova, jak pro časopis Český lid zapsal Ignác Hošek, že jednou uteklo z jednoho statku u Blaníka prase. Děvečka, když to zjistila, vyskočila od stolu (měli k obědu jablka a podmáslí, jak neopomněl vypravěč, jistý Francek Moravec, zdůraznit) a uháněla za ním.  Až k hoře. A do ní, neboť byla právě otevřená. Což byla chyba, neboť skála se za ní okamžitě zavřela. Byla to nastražená past?

Možná. V šeru spali vojáci, hlavy položené na rukách. Jeden byl ale vzhůru. Požádal dívku o vykydání jeskynních stájí, děvečka, zvyklá na hospodářskou práci, beze všeho souhlasila a dala se do díla. Jen tak, mezi řečí, se zeptala, jak dlouho už v hoře ozbrojenci spí a kdy vlastně vylezou.

„Jesli tady sou ešče ty ptáci, co mají ty bílý fěrtochy s tema dlouhejma vocasama, že aš tady nebudou, že vyndou tam vocud ven.“[10] podal jí vysvětlení voják.

Když byla hotova, pomohl jí chytit uprchlé prase a jako odměnu za vykonanou práci dal něco do zástěry.

Ať prý se nedívá, než bude doma.

Děvečka patrně pohádky neznala, protože hned, co vyšla z Blaníku na louku, jejíž trávu si suší blaničtí rytíři na seno pro své koně, výplatu zkontrolovala.

Koňský trus.

Vysypala ho a uháněla i s prasetem domů. K obědu, k němuž, jak už víme, byla jablka a podmáslí.

Po roce.

Netřeba připomínat, že po bouřlivém přivítání ztracené zaměstnankyně odhalila tato, že zástěru nemá ušpiněnou kobylinci, ale zlatem, a že i když se na louku rychle vrátila, nic už nenašla.

Často zmiňovaný je příběh Václava Podbrdského. Na pohled patří k oněm šitým podle nejběžnějšího vzoru, ze známé látky. Na omak zjistíme, že krejčí pracoval s materiálem modernějším, využívaje postupů blízkých své doby.

Podrobně případ popisuje šifra H.V.B. ve „feuilletonu“ Co jest pravda?, otištěném na titulní straně Národní politiky 18. srpna 1889. Jmenovaný kamenický pomocník pracoval již zmíněného roku 1868 na již zmíněné těžbě kamene pro Národní divadlo. Při lámání došlo k nehodě, při níž se Podbrdský zřítil z Býčí skály. Šedesátimetrový pád na Skrejšovský kámen nemohl přežít. Ohledání místa také přineslo – jak později tvrdili – nález krve i části roztříštěné lebky a mozku.

Tělo nikoliv.

Nu což, stávají se podivnější věci.

Jedna taková následovala osmnáct let po blanickém neštěstí.

U C.K. okresního soudu ve Vlašimi byla 18. dubna 1886 podána žaloba na louňovického kamenického mistra Františka Šolína pro nevyplacení mzdy jedenácti zlatých dvaceti pěti krejcarů Václavu Podbrdskému. Žalujícím, požadujícím též úroky z uvedené částky jakož i náhradu soudních výdajů byl – Václav Podbrdský.

Judikativa tehdy pracovala rychle. Přiznala pravdu žalující straně, žalovaná se ovšem okamžitě odvolala, přiznávajíc, že sice dluží ušlou mzdu uvedené osobě, že však tehdy – jak už víme – byly úřední komisí nalezeny stopy, potvrzující nedobrý konec nešťastného dělníka. Měl tedy při odvolání Podbrdský prokázat svou totožnost.

Rodiče, sourozenci, sousedé, hrajkovický starosta Josef Vandrovec, všichni se za Václava postavili. Ano, tvrdili František, Jiří a Jan, je to náš bratr. Sestry Barbora a Marie, i naše manželky to potvrzují. Stejně tak i další.

Situace nabyla z dnešního pohledu groteskního obratu. Ozval se totiž státní aparát, jemuž ze zapomnění se vrátivší kameník dlužil vojenskou službu. Tato povinnost byla branným zákonem právě z roku 1868 upravena na tři roky (čtyři u námořnictva), a ty, následované sedmi lety záloh a dvěma v domobraně, Podbrdský neodsloužil. A tak byl odveden četníky, tentokrát jako souzený zběh.

Tento proces se konal u vojenského soudu v Jindřichově Hradci, kde Václav zahájil svou obhajobu překvapivým tvrzením.

Strávil těch osmnáct let – aniž si čas uvědomil – uvnitř Blaníku.

Probral se po pádu s bolestí hlavy v prostorném sále, ozdobeném portréty Cyrila a Metoděje. Než se pořádně rozkoukal, objevila se vysoká krásná modrooká plavovláska, vzala Václava za ruku a pohlédla mu do očí.

„V hlavě mé se vyskytaly myšlenky nové, u mne neobyčejné, vznešené myšlenky, jež se rodí v hlavách lidí učených, vznešených duchem, a ne v hlavě mé, prostého dělníka kamenického,“[11] prohlásil Podbrdský před ctěným soudem pod přísahou. A pokračoval v líčení defilé, které se vzápětí na to uskutečnilo a v němž kráčel praotec Čech, kníže Sámo, pochodovala knížata přemyslovská ruku v ruce s Vršovci, také Karel IV se synem Václavem, Boleslav, Jan Žižka a Jiří z Poděbrad, Prokopové Holý a Malý, Jan Hus, Jeroným Pražský, Jan Ámos Komenský, Dalimil, „křísitelé národa“ Palacký, Šafařík, Jungmann a Havlíček („a mnoho mnoho dalších“). A také Božetěch, Všehrd, Záboj a Slavoj. Znalcům národního obrození jsou tito pánové jistě dobře známí, my ostatní si je rádi necháme v rychlosti představit: Božetěch byl poslední slovanský opat sázavského kláštera, na konci devatenáctého století populární jako první český umělec, zatímco humanista Viktorin Kornel ze Všehrd, další z propagátorů a tříbitelů českého jazyka se v té době stal patronem dodnes existujícího spolku studentů práv. Záboj a Slavoj jsou pak postavami z takzvaného Rukopisu královédvorského.

Výčet je to zajímavý a mnohé prozrazující.

Defilé završil vstup Cyrila s Metodějem. Ti, jeden s velkou knihou a druhý s křížem, Václavovi požehnali, označujíc český lid „prvním mezi prvními“. Poté, za zpěvu velebného chorálu všichni zmizeli, až na dívku, která podala návštěvníku z našeho světa vysvětlení.

To, co viděl, byli ochránci českého jazyka a kultury. Síla prý dříme v lidech českého Jihu. Až se tento probudí, ona, genius (tedy strážný duch) národa českého, vyšle blanické jako jeho učitele, kteří Čechy, svolané ze všech končin světa, povzbudí a povedou do vítězného boje se všemi nepřáteli. Osvěta zní jméno hlásné trouby, jež je bude provázet...

Po těch slovech Václava propustila.

Nenadálou příhodou zmatený a krásou okouzlený Podbrdský se probral pod širou oblohou v lese. Schylovalo se k večeru, a tak na nic nečekal a vyrazil k domovu. Nic prý netuše, že neuběhlo osmnáct hodin, jak myslel, ale osmnáct let.

Doba industriální už s muži ve zbroji, se zastaralou výzbrojí, počítat prostě nemůže. Konec devatenáctého století, byť na nich usilovně a s úspěchem pracoval, nespoléhal jen na zbraně. Proto je i pověst té doby jiná, moderní.

Nehovoří už o nebezpečí, hrozícím zničit české země, o nepřátelských armádách a době, kdy bude zemi nejhůř. Metaforicky poukazuje na blanické rytíře v nás samých, hraje na národní notu – nezapomínejme v jakých letech se případ odehrál – a hledá (velmi opatrně, ale přece) řešení.

Nachází ho i v případě ztraceného kameníka.

C.K. vojenský soud po této výpovědi Podbrdského žaloby zprostil. Na dobrozdání lékařů, soudících, že obžalovaný trpí fixní ideou.

Kde strávil oněch osmnáct let, už nikdo nezkoumal.

K obrozenecké variantě pověsti lze snad počítat i zážitek chalupnice Kyptové z Křížova, vesnice pod Blaníkem, která ve dvacátých letech minulého století na pastvě narazila na náhle se zmaterializovaného pána s novinami v ruce a brýlemi na nose, který na pasačku chvíli vyjeveně zíral, načež se opět odhmotnil. V pozdní době ovšem na sebe ústřední, či dominantní pověst kraje (i osoby) váže historky dříve s ní vůbec nesouvisející. Zabírá všechno místo a nárokuje si i prostor, který jí původně nepatřil.

Nám každopádně otevřela dveře další kapitoly. Vyprávění o tom, že osazenstvo hory jen tak nečinně nepospává, ale občas – z nejrůznějších důvodů – vychází ven.

Rytíři venku

Státní úředníci bývají tvorové od nátury bez fantazie, aspoň taková je jejich pověst. Měla by tedy zpráva, kterou roku 1826 (nebo o léto později, náš zpravodaj, jímž je v tomto případě August Sedláček, neměl v přesné dataci jasno[12] ) zanechal krajský komisař, místodržitelský rada Tomáš rytíř Putzlacher, být ověřenou informací. Jak v roce 1852 napsal do Illustrierte Chronik von Böhmen lékař Jan Křitel Procházka, stalo se to cestou do Mladé Vožice. Když projížděli kolem pověstné hory, dal se šlechtic do vyprávění o vojsku, které podle legendy čeká uvnitř. Nevěřící podřízený myslivec, jemuž byla přednáška určena, se ale na víru neobrátil, naopak, začal si z lidové pověsti utahovat. Ne dlouho – zničeho nic se k vozu připojila kavalkáda zachmuřených mužů ve zbroji. S tasenými meči následovali kočár, ať už se jeho kočí snažil přimět tahouny k ještě rychlejší jízdě, jak chtěl.

Rytíř Putzlacher se nestihl – ani se nesnažil – zachovat obdobně statečně jako radní von Drasenovich, jehož v rakouských Alpách zaskočila tamní známá obluda Tatzelwurm. Odvážný politik se tehdy ubránil loveckým nožem, českého úředníka nic do aktivního sporu nehnalo. Ač si v tu chvíli přece jen nebyl jist svými pocity, musel se postarat o nebohého myslivce, který se při pohledu na cválající ozbrojence svalil jako špalek. Jak se objevili, tak Blaničtí náhle zase zmizeli, kočár dojel do Mladé Vožice v pořádku, jen posměváčkovi bylo nutno pustit žilou a delší dobu ho křísit, než vůbec nabyl vědomí.

Další posádky

Už jsme se dozvěděli, že vojáci byli původu takového, či onakého, a víme též, kdy vyjedou a co provedou. Naše další cesta možnosti ještě rozšíří, neboť se projdeme nejprve po českých zemích, abychom navštívili další posádky. Ta blanická, byť veleznámá a nejpopulárnější, totiž není zdaleka jediná. Zastavíme se i na místech a u pověstí takříkajíc podpůrných.

Vyšehrad

Oproti běžnému postupu nezvyklým způsobem jsou doplňovány stavy vojska, čekajícího ve vyšehradské skále. K tamním rytířům, odvážným bojovníkům, které sama vybrala a jimž sama velí kněžna Libuše, přidávají se lidé, utonulí v těch místech 29. června, na den sv. Petra a Pavla, patronů vyšehradského kostela. Déle, než jinde se tady u Vltavy dodržoval zvyk tonoucí nezachraňovat. Nejen pro onu pochybnou čest stát se vojákem Posledního boje, tento z dnešního pohledu nepochopitelný obyčej, jenž přicházel ke slovu nejen u nás, měl své logické opodstatnění, totiž osud. Neboť topil-li se někdo, pak mu to jistě bylo Bohem souzeno. A příčit se nejvyšší vrchnosti se přece nepatří.

Oškobrh

Jiným místem je vrch Oškobr nedaleko Poděbrad. Již zmíněný profesor Sýrku vzpomíná pověst, s níž ho seznámil starosta J. Hellich, zaznamenanou mimo jiné v rukopise Jakuba Minideho z osmnáctého století, podle níž v hoře spí družina svatého Václava (sv. Vojtěcha podle Minideho), připravená vyjet, až bude zemi nejhůře. Všechny varianty pověsti připomínají, že na Oškobrhu stával zámek kněžny Libuše, odkud (někdy po koženém mostě) přecházela na nedalekou slavníkovskou Libici. Legendu vypisuje i Alois Jirásek, z jehož podání se můžeme dočíst, že k útoku dojde ze severu, z Pruska, a poslední boj, v němž útočníci padnou, a pruský král uprchne, se odehraje mezi Cidlinou a Mrlinou.

Osobovy

Ne všechna vojska, jež mají naši zemi zachránit, jsou tvořena bojovníky či aspoň učenci. Je tu i jedno, jehož příslušníci nejsou ani humanoidní. Sídlí uvnitř Osobovské (dříve Černé) skály u Nepomuku. Ta je prý zkamenělou dcerou pána místní kokořovské tvrze, kterou v obvyklé soutěži o nejlepšího ženicha vyhrál sám ďábel, a která takto vyřešila svůj odpor k přidělenému partnerovi. Co je pro nás důležité, je ovšem skutečnost, že uvnitř Zkamenělé panny, později Černé a dnes Osobovské skály je skryto vojsko hadů, které se – až bude Čechám nejhůře – vyplazí a zemi pomůže.

Čantoryje

Masiv na hranicích dnešní České republiky a Polska. Toto výrazné a dnes turisticky zajímavé slezské místo má i hlubokou historii mýtickou. Jedno sdílí i s dalším beskydským vrcholem, Lysou horou, a zároveň s touto knihou: přítomnost spícího vojska. Tamní rytíři dřímou v sedlech svých koní a čekají na povel. Oči otevřou jednou do roka; v noci před svátkem Jana Křtitele (tedy po soumraku 23. června) je probouzí úderem na buben bubeník. Strážný od vchodu do hory (který by měl mít přehled) se pak velitele zeptá: „Půjdeme už?“, na což je mu řečeno: „Ještě není čas.“ Po téhle běžné odpovědi jezdci znovu usínají. Povel: „Za mnou, do boje,“ zazní ve chvíli, kdy bude nejen české zemi nejhůře, beskydské vojsko bude rozhodující silou v poslední bitvě světa.

Nebyla by to slušná pověst, kdyby ji nedoprovázela vyprávění doplňující. I tady se můžeme dozvědět o pasáčkovi, kterému se ztratil vepř. Nebyl k nalezení a tak, ve snaze uprchlíka najít, vlezl nešťastný chlapec i do díry po vyvráceném dubu. A nalezl ho – jak užírá koním, ustájeným ve veliké jeskyni, ze žlabu oves. Nestačil se ani podivit tomu, že koně jsou osedlaní a v sedlech spí jezdci, když se jeden z vojáků probudil.

„Létají ještě nad horou havrani?“ otázal se.

Pasáček po pravdě odpověděl, že ano.

„Pak ještě není čas,“ řekl muž a znovu usnul.

Zbývá jen dodat, že trocha ovsa, které si pasáček z hory přinesl, se proměnila ve zlato. Protože se ale chlapec po tomto zjištění vypravil s celou svou rodinou pro další zázračné obilí, vrátila se – poté, co zjistil, že díra je zahrazena balvanem, takže se dovnitř už nikdo nedostane – i té špetce původní nekovová podoba. Pověsti neošidíte.

K Čantoryji se váže i další pověst, totožná s tou, jíž si vyprávěli o hoře Rossberg nedaleko odtud. Necháme si ji tedy až na návštěvu Polska.

Hanuš nad Moravicí

Další skupinou je vojsko u Opavy, zakleté ve vrchu Hanuši nad řekou Moravicí. Jejich cílem je Antikrist. Tedy nic nového.

Ale přece.

Uvidíme na cestách světem, že čas uvnitř hory nestojí, byť by se to na první pohled mohlo zdát. Muži i koně zůstávají, pravda, obvykle ve stavu naprosté strnulosti, něco ale přece jen prozrazuje, že nejde jen o strnulou myšlenku. Nejsou neživí. Víme, že někteří vyjíždějí z hory, ať už za účelem výcviku, nebo ve svém volnu.

Běh času vám jistě přišel na mysl, když jste se dočetli o močůvce, vytékající z podzemních stájí. A vyměšující zvířata musí zcela logicky žrát.

Samozřejmě se nabízí možnosti obyčejně kouzelné, jaké využívají například duše chrabrých bojovníků, které se shromažďují ve skandinávské Valhale, aby se na zdánlivě nekonečné hostině veselili až do okamžiku, kdy jich bude potřeba. Tedy do Posledního boje. Zásobování tohoto posmrtného rautu by pro pozemské cateringové agentury znamenal určitý problém, ale svět bohů má jisté výhody. Především mívají jeho obyvatelé jednotné chutě, vzpomeňme třeba na olympský nektar a ambrosii.

Menu padlých Seveřanů obsahuje jedinou položku, nápojový lístek taky není rozsáhlý. Proto vše dokáže zvládnout jediný kuchař – Andhrímnir, vybavený magickým kotlem Eldhrímnirem, v němž každý den vaří vepřové. Maso pochází z kance Sahrímniho; je velký, ale ne tolik, aby jedna zabíjačka vystačila (téměř) na věčnost, a proto každé noci znovu ožije, aby byl ráno poražen, uvařen a zkonzumován. Nápoje obstarává koza Heidrún, přebývající na střeše Valhaly a živící se listím stromu jménem Laradr; její vemeno poskytuje tolik medoviny, že naplní velký sud. Hostině padlých bojovníků předsedá sám Odin, ten však pouze popíjí a svou porci vepřového rozděluje mezi své dva vlky, Geriho a Frekiho. Vezmeme-li za svou informaci z Gylfiho oblouzení, části Sturlussonovy Prozaické Eddy:

Pět set dveří      a desetkrát čtyři

vím, že Valhala má

Osm set einherjů      z jedné brány naráz

vyrazí do boje s vlkem[13]

pak si prostým výpočtem můžeme představit, jak velký je Sahrímni i sud, do něhož je dojena koza; aritmetické vypořádání výše uvedených veršů totiž prozradí, že těch bojovníků je 432 000.

Rytíři, dislokovaní v pozemských lokalitách, takových výhod neužívají, jejich stravování vyprávění nijak nezmiňují. Však co by také jedli, když spí. Nad tím se mysl prostého člověka nepozastavila, zkušenost ovšem v některých případech velela uvažovat o věcech praktických. A o koních. Tohle zmiňuje jedna pověst, vyprávěná právě o Hanuši.

Lidé prý zevnitř kopce slýchali o půlnoci hudbu i řinčení zbraní, proto se sedlák, který jednoho rána vezl kolem do Opavy oves na trh, snad ani příliš nepodivil, když ho u Hanuše zastavil voják, že obilí koupí. Strach ale měl, kdo by ne. Proto se obchodu nebránil. Nebránil se ani dopravy nákladu do Hory, kde za něj dostal zaplaceno koňským trusem. Venkovan ho hned venku z měchu ovšem vysypal, kdo by něco takového vezl domů. Šťastný, že setkání s přízrakem vůbec přežil, uháněl pryč.

Ano, my pověsti známe. Zbytky zvířecího tentononc, které v pytli zůstaly, se proměnily ve zlaté mince, hromada, vysypaná v lese, bohužel bez náhrady zmizela.

Potřeby mužů též nebyly opomíjeny. Kováře, najímané k opravě výstroje a výzbroje, zmiňují pověsti z různých míst nejčastěji. Nejsou ovšem jediní živí, kteří spícímu vojsku kdy posloužili. Vojáci z Hanuše jednou oslovili ženu, která nedaleko vrchu máchala prádlo v řece. I ona se bála odmítnout, vešla do hory, spatřila spící muže v sedlech černých koní – a hromadu špinavých košil. Pustila se do tedy do práce, měla doma malé dítě, které na chvíli svěřila sousedce, a tak se nezdržovala. Horu prádla v Hoře zvládla, zaplaceno dostala starým ometeným koštětem, které jí voják hodil do zástěry. Neprotestovala, z přízraků měla strach a bála se také, co řekne paní na hlídání, když se zdržela venku o něco déle.

Opravdový děs jí způsobilo zjištění, že ono něco déle trvalo celý rok! Že sousedka mezitím zemřela. Děťátku se ale vede dobře, ujistil ji voják.

Oproti jiným pradlena nečekanou mzdu nevyhodila. Voják zmizel a zástěra jí náhle ztěžkla, jak se koště proměnilo ve zlato a stříbro.

Jízdní jednotka vyspává i v Babí Hoře u Čejkovic nedaleko Hodonína. Vyprávělo se prý, jak ji kdysi na pozvání muže v historické uniformě navštívila místní žena. Měla namířeno na pole, kam nesla sekáčům oběd, když ji u otevřené hory oslovil. Zavedl ji pak dovnitř, do velkého sálu, plného spících mužů. Při smyslech byl pouze jediný, služba, kydající koním. Nabídl návštěvnici, ať si nabere kobylinců, co chce. Nabrala plnou zástěru – a doma z ní pak vysypala zlato.

Spící vojsko skrývá i známé katolické poutní místo Hostýn. Podobně jako pověst z Bytomi, i ta hostýnská pochází, respektive vychází z událostí třináctého století, kdy v roce 1241 vtrhla na Moravu mongolská vojska. Útočníkům se říkalo Tataři, ani ne tak proto, že turkické národnosti mužstvo pod mongolským velením skutečně bývalo, jako pro tehdejší zvyk označovat za Tatary všechny východní nájezdníky. Pověst i zkušenosti s nimi se odrazily třeba i ve jméně obra Tartara, řádícího v baskických pověstech. Tehdy, jak poprvé v sedmnáctém století zaznamenal Bohuslav Balbín, se prý lidé před nepřáteli na hoře skryli; trpěli však nedostatkem vody, proto se začali modlit k Matce boží. Ta jim nejen otevřela pramen, ale seslala i bouři, která nájezdníky zahnala. Zázračná pomoc je ovšem námět celkem známý, konečně, patří k ní i ona spící vojska, která podle některých pramenů přišla do Hostýna právě v té bouřlivé době.

Nemnoho informací máme o spících vojácích z Boubína či z Hadí hory nedaleko Blatné, nebo z vrchu Královský kámen u Kašperských hor. Stejně tak o svatováclavském vojsku, čekajícím v kopci Svidník u Černovic. Z toho vystoupí, až bude zemi nejhůře, armáda poslední záchrany po stříbrných schodech. Podobně jako u Blaníku odhalili lidé i posádku v Chodově u Domažlic; z podzemních stájí tu vytéká žlutý potůček hnojůvky. V Čisté u Svitav, kde k nějaké bitvě kdysi došlo, spí vojáci, o nichž legenda přímo hovoří jako o odloučeném útvaru blanickém – až bude zemi nejhůře, vyjedou odtud svatováclavští rytíři a vyrazí ku Praze. Tam se spojí s blanickými. Čistečtí rytíři jsou mimochodem bezhlaví.

Další svatováclavská jednotka spí v Kunětické hoře u Pardubic. Jednou ročně místní útvar pořádá Den otevřených dveří, kdy je možno si síně a stáje v hoře prohlédnout. Tento nevysoký, ale díky ploché okolní krajině výrazný krajinný prvek, neskrývá jen spící rytíře, uvnitř můžete narazit i na přízraky benediktýnů, hledající poklad, který v bouřlivých časech počátku patnáctého století svěřili místnímu hradnímu pánu, a který pak nedostali zpět.

Nedaleko odtud, u Hradce Králové se nad nad Libčany tyčí kopec Pašát; ani o tom, co se vypráví o jeho nitru, není třeba dlouze hovořit (přiznejme si, především pro nedostatek zdrojů). Na Štědrý večer o půlnoci mívají vycházky rytíři nebeského vojska dislokovaného v Drábském lese u Vysokého Mýta; tančící přízraky ovšem po několika minutách mizí zpět v podzemních kasárnách.

Severní hranice je zabezpečena vojskem spícím pod Házmburkem u Litoměřic, a také v Ralsku u Mimoně (velmi pikantní, vzpomeneme-li, jaká vojska před časem v této oblasti sídlila ve skutečnosti.)

Poslední instancí nemusí být pouze legendární král a ozbrojení muži. V Křemži u Českého Krumlova ve vrchu Kluk se skrývá strážný duch tohoto kraje. Vypadá jako kluk, ale u nadpřirozených bytostí nelze hledět na podobu. I on se probudí, až bude nejhůře a půjde pomoci. Aspoň se tak v okolí vypráví. Nezletilý ochránce se prý zjevil rytíři Smilovi z Křemže.

Ječmínek

Poměrně známá pověst o Králi pod horou, respektive její varianta, pochází z Moravy. Neobrací pozornost ke konkrétnímu místu, jen k postavě.

Tou je Ječmínek.

Vše začalo v dávné historii, na sklonku devátého století, v čase, kdy se velkomoravský Svatopluk vzdal (podle pověsti) trůnu a ztratil se v lesích. Bezvládí je ovšem nebezpečné, proto se za něho začala brzy hledat náhrada – a brzy se též našla. V osobě chropyňského zemana, váženého, i prostým lidem ctěného a bohatého šlechtice. Volba se to zdála pro všechny strany výhodná, chropyňský pán byl znám jako spravedlivý a moudrý, s citem pro potřeby poddaných. Stalo se ovšem to, co se někdy takovou volbou stává: zeman své povýšení do čela státu neunesl. Hostiny a sláva, jaké se mu dostávalo při jeho cestách zemí, ho semlely a brzy se kdysi střídmý muž, plně oddaný své milé manželce, plně oddal veselé a hlučné zábavě.

Taková ovšem něco stojí. Ekonomicky i sociálně uvažující šlechtic zapomněl na své zásady a zvyky a namísto omezení výdajů zvedl daně. Na oblibě mu to rozhodně nepřidalo, ono se dá vydržet leccos, i hlahol zámecké oslavy, provázející vás ranní cestou do práce, ale sáhnout na už tak nízké příjmy a prohnat je hrdlem, u toho všechna tolerance končí. Poslední, koho si lidé ještě vážili, zůstala královna. Ta se bujarých večírků neúčastnila, dokonce manžela od neuvážených kroků odrazovala. Přízeň lidu to ještě zvětšovalo, zatímco partnerský vztah naopak vedlo do krize. Až dovedlo k rozchodu, respektive k vyhnání královny z paláce.

„Jdi mi z očí,“ utrhl se na ni manžel, když mu opět rozmlouvala další zvýšení daní. A myslel to vážně. Když spatřil manželku na nádvoří, vrhl se na ni král s taseným mečem.

Ukryla se před ním v lánu dozrávajícího ječmene. A v něm také porodila. Dítě podle rodného prostředí dostalo jméno, venkovanky, které rodičku v poli našly, ji ale odnesly do vsi, v obilí by ani matka, ani dítě nepřežili.

Králem zatím stále cloumal vztek. Snad to bylo probouzející se svědomí, které se snažil agresivním chováním přehlušit, snad se jeho afekt počítal k oněm vzácným dlouhotrvajícím, zkrátka, když zjistil, že vyhnaná manželka se stále zdržuje poblíž, nechal ji deportovat daleko odtud. Kam, to nikdo nevěděl.

Na čas to panovníka uklidnilo, za čas ho svědomí a prázdnota v duši přiměly manželku a syna z tajného vyhnanství povolat zpět. Vypravení poslové se ale vrátili bez internovaných.

Královna s Ječmínkem zmizeli.

Ať po nich pátrali, kde mohli, nikdy už ani ji, ani následníka trůnu nenašli. Král se pak od poustevníka na hoře Záboru dozvěděl, že on sám je pro Moravu pohromou, a že svého syna, který ji naopak zachrání, nikdy nespatří. Přijde jednou doba, kdy bude zemi nejhůře, a tehdy se Ječmínek objeví a v čele mocné armády zemi osvobodí.

Marným hledáním a smutkem unavený vládce poustevníka vyslechl, vrátil se na Chropyni, trápil se, až nakonec skočil do studny. A život šel dál.

Věštbě neuvěřil jen nešťastný panovník, ale celý kraj. Čekali na Ječmínka, pokoje pro něho měli přichystány, ale nový král nikde. Pátrali po něm, a nic. Přesto lidé stále doufali, tím víc, čím bylo hůře.

Druhé dějství pověsti (tak rozdělil příběh i Alois Jirásek) se odehrává za vlády Josefa II., jehož osvícenské reformy znatelně poznamenaly i venkov. Obliba tohoto panovníka – která se prý odrazila v dodnes oblíbeném frekventovaném křestním jméně Josef – byla značná, nelze se tedy divit, že lidé neuvěřili zprávě o jeho smrti. Na Moravě si pak přidali: císař nezemřel, jen se skrývá, stejně jako kdysi syn nevhodného krále, protože právě on je Ječmínek. A páni, kterým rušení roboty vadí, ho pronásledují. Pátrají po něm, aby mu zabránili konat své dílo.

A tak vnikla představa muže, který prochází krajem, přichází v noci a vstupuje zavřenými dveřmi, muže v modrém, jemuž se vyhýbají kapky deště, člověka viditelného jen těm, kterým se chce ukázat. Politického agitátora, dalo by se říci dnešními slovy, který má všude známé, který otevřeně hovoří o zlých časech, jež přicházejí a který druhým dechem dává naději.

Golem

Dobře známým, ale pro jiné a mnohem populárnější pověsti, které se k němu váží, v oboru spících králů zapomínaným očekávaným návratem, je znovuobjevení pražského Golema. Dalo by se odbýt jedním odstavcem, protože už ale byla napsána, věnujeme hliněnému výtvoru krátkou kapitolu.

Začíná – stejně jako Golemova existence – citátem z Písma svatého.

„A Pán stvořil člověka z prachu země a vdechl do jeho úst život. A člověk obživl.“ (Genesis, 2:7)

Těmito slovy završil kdysi rabi Löw obřad, který se měl odehrát dvacátého dne měsíce Adar roku pětitisícího třístého čtyřicátého, počítáno od stvoření světa. Předcházel mu výběr pomocníků: rabínova zetě Katze a nejlepšího žáka Sossona, kteří měli při obřadu zastupovat dva ze čtyř živlů. Katz symbolizoval oheň, Sosson vodu, sám rabín pak vítr (vzduch). Čtvrtý prvek, totiž zemi, představoval zcela logicky Golem. Sedm dní trvaly přípravy rituálu, než se ve čtyři hodiny ráno trojice odebrala k řece na okraji města, aby z jílu vymodelovala postavu muže a za pomoci kabalistického rituálu ji oživila.

Dostal jméno Josef (podle talmudického Josefa Shedy, napůl člověka a z poloviny ducha), identitu němého žebráka a zaměstnání coby rabínův sluha.

Zde na chvíli přerušíme tok vyprávění, protože se rozeběhne dvěma směry, a na chvíli se soustředíme na pozadí zmíněné události.

Golem je dnes spojován především s Prahou a pověstným rabínem ben Bezalelem. Existuje ovšem celá řada legend o jiných golemech, od klasického příběhu rabína Elia z polského Chelmu až po uměle vytvořenou dívku španělského židovského básníka Šeloma Gabirola. V raném středověku ostatně uměl stvořit Golema kde kdo, alespoň podle Talmudu. Nebylo k tomu zapotřebí nic víc, než příslušné znalosti a pevnost ve víře. Zmiňovaní talmudičtí golemové nikdy nebyli hlavními postavami zaznamenaných příběhů, jen kořením v životopisech jejich tvůrců. Později se objevovali prakticky všude tam, kde žila větší židovská enkláva, ať už to byla Praha, zmíněný Chelm, nebo porýnský Worms, jehož synagoga je prý jediná starší pražské.

Pověst o pražském Golemovi je mnohem letitější než se traduje, vyprávěli si ji dávno předtím, než se rabbi Löw vůbec narodil, dohromady oba dva ostatně spojila až doba pozdější. Proč tomu došlo v hlavním městě českého království je očividné, Praha bývala významným evropským centrem, zvláště v karolinské a rudolfinské době. A v jako každém takovém místě se v ní usídlila – mimo jiné – i početná židovská komunita, jejíž příslušníci sebou kromě víry přinesli i své zvyky a legendy. I když je v Löwově příběhu mnoho původního materiálu, základní kostra pochází odjinud, ač se mnozí patrioti snaží dokázat opak.

Kupříkladu Oldřich Eliáš odvodil z věty, poukazující na hliněnou jámu u řeky míjející město, přesné určení Golemova zrození: byla prý jím stará cihelna v Košířích nebo na Smíchově. Je to dedukce smělá a určitého kouzla nepostrádající, ale podle mě budovaná ex post, s dobrou vírou dodat legendě pevné základy. Přemýšlení o tom, kde plynula Vltava té doby mimo městské hradby, je jistě konstruktivní, minimálně české prameny ale pomíjejí vysvětlení jednoduché. Ví se, že některé části pověsti byly do Prahy importovány, ale pokud je mi známo, nikoho nenapadlo podívat se na mapu jednoho z míst původu, totiž na německý Worms. A zatímco Vltava pražskými městy protéká, Rýn Worms míjí. Prostá řešení ovšem nebývají populární, možná právě proto, že jsou přímočará. Mimochodem, o tom, jak pověsti nerady mění místo, nádherně vypovídá původně francouzská legenda o Meluzíně. Její domácí adresa, zámek Lusignan, se u nás změnila na Velké Losiny.

Vraťme se zpět do Židovského města.

Důvodů, proč Jehuda ben Bezalel hliněného pomocníka přivedl na svět, se traduje hned několik. Podle nejjednoduššího si prostě vytvořil domácího sluhu, aby pro něho po šest dnů v týdnu pracoval. Ne o sabbatu, kdy rabbi vyjímal z jeho úst známý Šém ha-m’fóráš, lístek s magickými slovy, dávající Golemovi život. Až na to jednoho dne zapomněl, historie je to známá a totožná s příběhem Golema chelmského. Taky se spoustou jiných příhod, pověstí a legend o domácích pomocnících, kteří se vymkli kontrole, nebo jejichž zaměstnavatel porušil daná pravidla.

Dramatičtější, divácky přitažlivější, a především původnější je historie, která má počátky v rodném Löwově Wormsu. Tehdy, v dobách pronásledování Židů po celé Evropě, se jako záminka k pogromům hodilo cokoliv; když nebylo ani to, vyráběly se důvody uměle. Často se na základě obecné představy o tom, že Židé mísí těsto na macess, chléb, pečený k příležitosti svátků, s krví křesťanských dětí, objevovala v ghettech mrtvá dětská těla. Právě takové provokaci při narození pozdějšího pražského rabína zabránili sluhové, spěchající pro porodní bábu. A otec Bezalel prohlásil, že osudem jeho syna bude své bližní před podobnými falešnými obviněními ochránit.

Uběhlo mnoho let, v nichž syn vyrostl a stal se moudrým mužem mnoha vědomostí. Působil nejprve jako rabbi v Poznani, později přesídlil do Prahy. Trápil se tehdy stejným problémem, jaký provázel jeho narození, když k němu promluvil Bůh a poradil mu jednoduché řešení: vyrobit Golema.

Což, jak bylo řečeno na začátku, rabbi učinil.

Navzdory dnes zakořeněné představě hliněného obra (na níž se významně podepsaly první golemovské filmy), nebyl golemův vzhled autoritativní. Löwův výtvor vypadal jako třicetiletý muž, jediným vnějším příznakem původu byla barva pleti, díky níž ho kolemjdoucí považovali za cizince odněkud z jihu. Původní židovské představy operovaly více s duchovními silami, golem bylo označení pro amorfní substanci. Pozdější věky, které si libovaly v symbolice a konkrétních formách, daly výtvorům tvary. Nejen lidské, existovali i golemové zvířecí. Oživeni pomocí magických slov, posloužili někdy jako potrava, příkladem budiž tučné tele, vytvořené rabíny Chaninem a Ošajou.

Pokud jde o velikost, ani ta nebyla nijak zdůrazňována, v pozdějších představách vyrostl Golem především proto, že se s tělesnou výškou podvědomě spojuje informace o nadlidské síle, kterou vládl. Méně známá – ale nikoliv zapomenutá – je verze, podle níž Golem roste, od původně oživené sochy nevelkého vzrůstu k obru, jemuž musí rabín trikem smáznout jedno z písmen, namalovaných na čele, aby se z jeho výtvoru nestalo nezvladatelné monstrum. I tady je opět přenesen význam slov z opisných na popisné, původně se nezvětšoval fyzicky, ale rostla jeho síla a magická moc.

Vlastností, společnou většině golemů, je neschopnost promluvit. Neměli toho zapotřebí. Poslání pražského Golema chránit ghetto, spočívalo především v dohledu nad ulicemi. Kolem krku měl amulet z jelení kůže, který ho činil neviditelným; teprve tehdy, spatřil-li něco a někoho, kdo se snažil škodit, zasáhl, buď prostou mocí fyzickou nebo silami magickými. Obvykle provokatéra svázal, a i s předmětem doličným, tedy dětskou mrtvolkou, odnesl na radnici.

Konec Golema (s velkým G, kteroužto konvenci jsem už na počátku psaní přijal jako vyčlenění toho pražského ze zástupu ostatních) je opět dvojí. V první – služebnické verzi – ho rabbi Löw prostě neoživil, obávaje se, že by Golema, demolujícího, na co narazí, zapomněl vypnout i o jiných sabbatech než byl ten, kdy takovým nedopatřením došlo málem ke katastrofě. A odložil sluhu na půdu Staronové synagogy, kde ho od té doby hledalo mnoho lidí. Podle některých ho po mnoha letech znovu probudil rabínův pravnuk, aby se jeho služeb brzy zřekl a vrátil zpět, podle jiného vyprávění byl po mnoha peripetiích, spojených s krádeží hliněného sluhy tento pohřben na Vítkově, v místech popraviště, na svahu přivráceném k městu. Trochu divokou extrapolací by se i v tomhle mohl skrývat prastarý motiv božského krále, pohřbeného v místech, která má chránit i po smrti; tuto roli u majoritních Čechů ale plnili Blaničtí rytíři. I když by to spíš odpovídalo druhé variantě legendy, protektorské.

Ta končí v době, kdy se pražští Židé už nemuseli obávat velkých útoků a pogromů. Tehdy rabbi znovu povolal své dva pomocníky, aby obráceným rituálem proměnili Golema zpět v hlínu. Pověst ovšem přežila. Jak zaznamenal Egon Ervín Kisch, ještě v době první světové války vhlíželi někteří polští Židé k pražskému Golemovi jako k vysněnému osvoboditeli.

Pomocníci

Žádná armáda se neobejde bez týlového zabezpečení, logistické i zpravodajské podpory. Tento fakt by se dal aplikovat i na vojska nadpřirozená. Existuje totiž řada pověstí, které mají k blanickému vojsku určitý vztah, stejně jako legend, jež se vážou k téže situaci, tedy k ohrožení, respektive osudu země.

A tak pražskou Libušinou ulicí projíždí bezhlavý jezdec – na tom by nebylo nic výjimečného – který je prý vyslancem známé věštkyně a vládkyně, a podává jí informace o tom, jak se státu daří.

Na blanickou pověst přímo navazuje i historka z Mrákotína (městys nedaleko Telče). U tamního kostela svatého Jiljí se zastaví muži z Hory cestou na bojiště, aby se občerstvili vínem ze sudu, který se sám vyvalí ze sklepů nedalekého hradu – dnes zříceniny – Štamberka.

Svou roli při záchraně země hraje i Bruncvík. Tento syn knížete Žibřida (vzorem mu byl patrně Jindřich Lev z Branschweigu čili Brunšvíku, respektive jeho pověst, která byla svého času tak populární, jako vymyšlená) prožil podle vyprávění dobrodružný život, nápadně podobný zkušenostem Odyssea či Sindibáda. Nevydal se ovšem do války o krásnou Helenu, chtěl překonat svého otce, jenž získal do státního znaku orlici, a rozhodl se vypravit pro lva.

Těžce se s ním mladá manželka s hezkým českým jménem Neomenia, loučila, hrozila se, že svého prince už nikdy nespatří. Rytířská výprava vyrazila po světě a opravdu si prožila své. Ztroskotala u Magnetové („Jantarové“) hory, její vůdce se proletěl ve spárech ptáka Noha, pomohl lvu v boji s drakem, čímž dosáhl vytčeného cíle. Nádavkem získal meč, který na povel setne všem hlavy.

Užil ho několikrát, než se dostal zpět do Čech – a ještě jednou, když si musel, po Odysseově vzoru vybojovat zpět svou manželku.

Právě tato zázračná zbraň je nyní předmětem našeho zájmu. Po Bruncvíkově smrti se podle některých ztratila, podle jiných byla zazděna do pilíře dnešního Karlova mostu, případně skončila ve Vltavě. Stane se pak následující: až vyjedou Blaničtí a pojedou přes most, vykopne kůň svatého Václava meč, jenž pak patron české země použije k rychlému vítězství. Utopený ve Vltavě musí ovšem vynést štika – tato pověst je variantou pověsti o meči Přemysla Otakara II.

Na východě Čech se vyprávěla pověst o meči ztraceném.

Nedaleko Skutče u Lešan stávala osada, zvaná Vochůzka. Vedle velké hájovny tu bylo několik domů, u nich pak studny. V jedné z nich, nejasno v které, možná i v některém lesním prameni, či studánce, bude jednou pradlena máčet len. Z vody s ním vytáhne i Bruncvíkovu ztracenou zbraň, na to se objeví svatý Václav a meč od ní, za účelem vyhubení nepřátel země české, převezme.

V pověstech vystupuje i jiná kočkovitá šelma než věrný Bruncvíkův průvodce.

Lev svatého Václava. Jakkoliv je zvířecím symbolem patrona české země orlice, místní pověsti takové skutečnosti vesele ignorují. Také proto, že svět těch nahoře je podle obyvatel komunit od centra moci vzdálených rozhodně divný a ne opravdový. Rozebírat to nebudeme, pro naše potřeby plně stačí informace, kterou tato konkrétní pověst přináší. Tedy: zatímco svatý Václav se s vojskem uzavřel v Blaníku, jeho věrný lev obsadil Kalvárii, vrch v nedalekém Miličíně. Střeží odtud svět, konečně, Kalvárie je o čtyřicet metrů vyšší. Ve spánku, respektive zkamenělý, což pochopitelně není pro legendární stvoření žádný problém. Přesto tajnou chodbou přichází čas od času z blanické posádky kontrola, zjišťující, zda lvu ještě tluče srdce a zda hlídá. Až vycítí zkázu, bude to naopak on, kdo svým řevem vojsko ve vzdálené hoře probudí.

Zachraňovat zemi nemusí jen bojovníci nebo učenci. V Pražských pověstech a legendách vypravuje Josef Svátek o pokladu kněžny Libuše, který bude nalezen, až bude – ale to už je nám jasné – zemi nejhůře.

A bude zle

Než se vydáme dál, učiníme ještě několik poznámek, které se pod čáru nevešly.

Děsivá proroctví, nešetřící téměř nikoho, nebyla výsadou pouze slepého mládence a Šalamounovy přítelkyně. Netýkala se také pouze Blaníku. V Kamenné hůře – což je les nedaleko východočeských Lázní Bělohrad – se objevovala Bílá paní, věštící nikoliv budoucnost svému rodu, ale špatný konec celé zemi. Pouze v místech přízrakova působení, o němž vypráví i jiné pověsti jiné příběhy (převážně o pokladech, ukrytých pod zemí) lidé přežijí. O zachráncích tu nepadlo ani slovo.

Obvykle bývá v ohrožení celá země. Z tohoto pohledu kuriózní je případ další Bílé paní, té, která se 30. června, tedy na den sv. Petra a Pavla, objevuje u Mladé Boleslavi na břehu Jizery. Byla to princezna, jíž v odplatu za pobití své družiny zaklela čarodějka. Podmínkou vysvobození není žádný odvážný zachráncův čin, ale právě situace, kterou zde probíráme: až bude nejhůře. V tomto případě ne zemi, jen městu, tedy Mladé Boleslavi.

O velkém balvanu, který ležel v řečišti Divoké Orlice u Potštejna a jemuž se říkávalo Kunšův, se prý dlouhá léta vědělo, že jednou přijde straka a rozklove ho. Nastanou pak v Čechách zlé časy...

Roku 1866 se krajina východních Čech stala bojištěm prusko-rakouské války. Snaha o sjednocení Německa, která vyvrcholila v krvavých bitvách dvou dávných rivalů (a následně proměnu poražené a oslabené habsburské monarchie ve dvoustátí Rakousko-Uhersko) vedla ke chvílím, jež lidé rozhodně nemohli nazvat šťastnými a v nichž s děsem hleděli k dalšímu dnu.

Ovšem: byli varováni. Kámen, překážející vorařům, nechal rozbít správce velkostatku Straka právě začátkem onoho roku, v němž se konflikt odehrál. Dalo by se snad říct, že se předpověď beze zbytku naplnila a ukázat skeptikům dlouhý nos, jak ale připomněl D. Filip, který proroctví zaznamenal a v Národopisném věstníku uveřejnil, vznikají takové pověsti ex post, respektive od následku k příčině. Fáma (tato hrozná obluda, kterou Vergilius popisuje jako opeřené velkokřídlé monstrum, rychlé až běda a s tolika očima, ústy a jazyky, kolik má per) se dokáže šířit rychle. A budit dojem dámy mnohem staršího data narození, než ve skutečnosti je.[14]

Stává se občas, že vypravěčům unikne onen dramaticky nedůležitý údaj o poslední bitvě samé. Již vzpomenutá jarmareční píseň byla jistě prováděna ještě v čase, v němž u Strahovské brány už nikdo bojovat nemohl. Podobně, ba ještě hůře, dopadla v tomto ohledu jedna z legend skotských, jak ještě uvidíme. Platnosti pozbylo i proroctví, zaznamenané ve Starých pověstech českých, které jsme zmínili v souvislosti se spícím vojskem v Oškobrhu: Pruský útok ze severu přijít nemůže, neboť Prusko se už stalo kartografickou i politickou minulostí.

O stránku dál zmiňuje Alois Jirásek kamennou pannu, sedící na Boru (Machovské hoře) nedaleko Náchoda, která každý Velký pátek udělá na rozešité košili jeden steh; až dílo dokončí, vše živé zahyne a přijde soudný den. To je jeden z oblíbených okamžiků, v němž se král pod horou probouzí. Zároveň také prosté pojetí nekonečna a věčnosti, v myšlení lidí je třeba dát abstraktním pojmům nějaký tvar nebo rozměr, aby s nimi mysl mohla pracovat. Proto je dobře známá i pověst o malém opeřenci, který létá až na konec vesmíru, kde si na veliké skále odírá zobáček. Vrací se zpět, aby po příletu cestu opakoval. Až skálu obrousí, nastane konec světa.

Ke spícím vojskům se váže i další celkem známý, nevýhradní motiv, týkající se návštěvníků. Je jím čas, který o jeho běhu nic netuše, stráví člověk v Hoře. V českých zemích byl velmi rozšířený příběh dítěte, odloženého a zapomenutého v Hoře při honbě za pokladem na Velký pátek, případně ve filipojakubskou noc. Vidinou bohatství omámená matka pak s hrůzou čeká celý dlouhý rok, aby se nakonec přece jen dočkala; o nemluvně se mezitím postarala Bílá paní. Motiv pronikl i do německých, převážně saských a slezských pověstí. Je blízce příbuzný vyprávění o odpočívajícím pastýři, které v moderní době zpopularizoval Washington Irving v povídce Rip Van Winkle o venkovanovi, který dvacetiletým zdřímnutím zaspal americkou revoluci. Prvním aktérem takového příběhu byl podle vyprávění z třetího století našeho letopočtu řecký filozof Epimenidés, který v sedmém století před Kristem prospal v jeskyni na Krétě padesát sedm let.

Muhu, strážný duch Muchovských skal u Tanvaldu, (původně prý, jak už to bývá, pohanský bůh, po němž nese hora Muchov jméno), stráží uvnitř skály svůj poklad, nechystá se vyrazit na pomoc. Má podobu obra a klimbá na kamenné lavici opřen lokty o stůl, hlavu v dlaních. Délka jeho vousu, třikrát obtočeného kolem stolu, prozrazuje, že takhle pospává už docela dlouho. Nepřetržitý dohled nad depotem mu, coby nadpřirozenému stvoření, ale nijak nebrání v další činnosti. Třeba v projížďkách po kraji na dvoukoláku, zapřaženém do jeleního čtyřspřeží, ve výletech v podobě sněžného víru nebo zjevení v podobě rytíře či obvyklého poustevníka. Připomínáme ho pro prvky, společné i spícímu králi: jak pobyt v hoře, tak zmíněné vousy. Jak ještě uvidíme, zvláště v německých pověstech je takový popis součástí odpočtu k Soudnému dnu.

Jinde ve světě

Víme už, že rytíři, odpočívající v Blaníku, nejsou ve službě jediní. Neprozřetelně jsme si v úvodu slíbili okružní jízdu světem.

Sliby se mají plnit.

S několika posádkami jsme se už seznámili. Teď se vypravíme mimo české země, k našim sousedům i k národům vzdálenějším. Nebude to výlet dlouhý a zdaleka ne vyčerpávající. Ani důkladný. Jeho itinerář byl sestaven z poznámek různého původu, ať učiněných při sbírání pověstí českých, nebo při jiné příležitosti. Zůstalo v nich několik příběhů a informací, které budou čtenáři předloženy jako ilustrace toho, že nežijeme v izolaci.

Neznamená to samozřejmě, že jsou nenavštívené krajiny bez ochrany. Legenda krále pod horou je v podstatě celosvětová, naději potřebujeme někdy všichni.

Polsko

Dnes se nachází v Polsku, ale pověst i její historické pozadí přichází z časů, kdy byla Bytom součástí Českého království. V blízkosti města, jež se v třináctém století muselo bránit mongolskému nájezdu, stávala kdysi vesnice Rossberg (dnes součást Bytomi Rozbark) a právě její obyvatelé se stali svědky, ba i aktéry příběhů, v nichž figuroval nedaleký kopec.

Známe už je odjinud. Přišel kdysi ke kováři neznámý rytíř a objednal si kování koní.

Mnoha koní, měřice hřebíků prý bude jen tak tak stačit.

Kovář mu zakázku nerozmlouval. Trvalo mu několik týdnů, než se připravil a než se dostavil k hoře, kde se mu nejdřív dostalo mírné výčitky za zpoždění. A uvnitř pak práce: mnoho válečných ořů. U každého stál dřímající muž ve zbroji, s jednou nohou v třmenu. Jediný, kdo byl vzhůru, byl starý strážce.

„Dej se do práce. Ale nikoho neprobuď!“ poručil kováři. A mistr černého řemesla se dal do práce a nikoho neprobudil. Až když jeden z koňů neklidně trhl nohou, kovář ho okřikl – a v tu chvíli spící rytíři otevřeli oči a vyhoupli se do sedel.

„Už je čas?“ ptali se.

„Ještě ne,“ uklidňoval je strážce. Kováře pak znovu pokáral. Vojsko svaté Hedviky tu sbírá síly před bojem, v němž zachrání zemi, a proto je velmi nevhodné spáče budit. Když pak najatý řemeslník práci dokončil, odměnou mu bylo, co koním oškrábal z kopyt; nezdálo se mu to, ale v úctě před spícími muži plat přijal. Doma pak zjistil, že pracoval bez přestání celé tři týdny. A že se oškrabky – které opravdu donesl domů, nevyhodil je, jako jiní listí – změnily ve zlato.

Před jakým bojem to rytíři, kteří si prý kdysi po těžkém boji chtěli v jeskyni odpočinout, usnuli a čekají na hlas anděla shůry, který jim zavelí, sbírají síly? Není to Poslední soud, kraj čeká na nepřítele, který je v tomto případě konkrétní – na Turky. Morava a východní Slezsko si své s nájezdníky z východu užily, víme už o posádce v Hostýně. A strach z nelítostných útočníků vykonal své. Nebo připomínaná historie; syn svaté Hedviky, jejímž jménem se spící vojsko zaštiťuje, patronky Slezska a bavorské princezny, polský kníže Jindřich II., padl právě ve válce s Tatary.

K rossbergským rytířům se váže i další běžná pověst. S nestandardní odchylkou, i to je obvyklé.

Mívali na jednom statku prase, které neustále utíkalo. Vždy se také vrátilo – a vždy pěkně nakrmené, že už z vlastního nechtělo. Někdo by vzal úsporou zavděk a o víc se nestaral, někdo – jako sedlák z Rossbergu – by byl zvědavý. A umínil si, i se svými zaměstnanci, odhalit u koho se prase krmí.

Nebylo jednoduché zvíře stopovat. Podařilo se to až rychlé děvečce, která neztratila vepře z dohledu a sledovala ho k díře ve skále. I do ní, protože to bylo děvče odvážné.

Vstoupila do veliké jeskyně, v níž stáli v mnoha řadách koně, krmili se ovsem – a prase ze statku si dávalo do rypáčku tím, co koním spadlo na zem. Nebylo divu, že tak pěkně a rychle přibíralo.

Koně byli možná první, ale rozhodně ne jediné, co padlo děvčeti do oka. Ve vchodu do jeskyně visel velký zvon. U každého zvířete stál muž ve zbroji, jednu nohu v třmenu, připraven vyhoupnout se do sedla. Stál nehnutě, spal. To už za děvečkou dorazili i ostatní lidé. Zírali s otevřenými ústy na strnulé rytíře – až se z ničeho nic rozezněl zvon.

Kdosi o něho zavadil. Prý nechtěně a jen maličko.

Efekt byl také nechtěný. Ale veliký.

Jezdci se probudili, vyskočili do sedel a bez prodlení se řadili k výjezdu. Naštěstí je v dalším okamžiku zarazil silný hlas:

„Nenastal čas. Turci se ještě neblíží!“

Koně se vrátili k ovsu, rytíři do pohotového spánku. Vesničané raději domů.

Když pak vepř znovu vyrazil na večeři, znovu sledován lidmi ze statku, vchod do jeskyně už nenašel. Čenichal, naslouchal, ale k ovsu spícího vojska se už nedostal. Smutně se vrátil do svého chlívku a po několika dnech zašel.

Opakuje se tu několik prvků, které nalezneme v pověstech celé Evropy, od motivu jídla v jiném světě, které je zapovězeno jíst, až po detaily, které se objevují ve vyprávěních o spícím králi různých zemí a které dokazují, že jde o jeden původní příběh, který se rozeběhl po světě, aby se v různých končinách ozdobil různými přívěšky a krajovými šperky; v tomto případě je takovou zvláštností skutečnost, že na návštěvě v Hoře nebyl jeden osamělý pozorovatel, ale hned celá skupina.

Slovensko

I naši východní sousedé mají svou čarovnou horu. Je jí Sitno, nejvyšší vrchol Šťiavnických vrchů. Podobně jako náš Blaník, i tato lokalita má dlouhou historii, středověkému hradu, jehož pozůstatky lze na východním svahu dodnes spatřit, předcházelo osídlení ještě starší. Stejně tak ani následující pověst není jedinou, jež se o lokalitě vypráví.

Stával už za vlády nitranského knížete Pribiny na kopci Sitno hrad. Sídlil v něm tehdy Stojmír, šlechtic vážený a lidem milovaný, obdařený dvěma syny. Jen jednomu z nich mohl předat před smrtí titul a statky, rozhodl tedy podle běžných zvyků, že jeho nástupcem bude starší Tyra. Oběma pak, Tyrovi i Želiborovi, kladl na srdce, ať drží v budoucnu pospolu, jen tak zůstane rod silný. V pohanském pánu pak zesnul.

Nejen v pověstech – v nich ovšem bez výjimky – vedou obddobné rady k opaku, ke zhoršení sourozeneckých vztahů a k vrcholné krizi. Takovým vývojem prošla situace i na sitnianském hradě. Tyra a Želibor se začali přít, až zvedli proti sobě i zbraně. Marně se velekněz Nákon, starý přítel jejich otce, snažil spor urovnat. Smířlivá slova nepomáhala, pod hradem proti sobě stanula vojska obou bratří.

Tehdy se starý pán rozčílil.

Když si nechtějí nechat říct, ať je skála pohltí. Ať čekají uvnitř, než je země bude potřebovat, než bude Slovensku nejhůř.

Nákonovu kletbu doprovodil silný blesk, mohutný hrom, přihnala se bouře a Sitno vzplanulo. Když se pak živly uklidnily, bylo bojiště prázdné. Ozbrojenci obou stran zmizeli ve skále, kde čekají v bojové pohotovosti, s jednou nohou ve třmenu, dřímající, ale připravení na povel okamžitě vyrazit. Z hory vychází jednou za sedm let strážný, aby z vrcholu Sitna zvolal:

„Už?“

Pokud a dokud nepřijde odpověď, probuzení rytíři pak znovu na další sedmiletku usnou.

Jak už jsme poznamenali, legenda o spícím vojsku není jedinou, která o hoře vypráví. Není ani nejzajímavější.

Zaznamenal v devatenáctém století folklorista Pavol Dobšinský a ve sbírce Prostonárodnie slovenské povesti pak uveřejnil pověst o princi Loktibradovi, který se ztratil na lovu.

Tři dny a tři noci bloudil divokou krajinou, až narazil na temné údolí a jasně osvětlený hrad na jeho konci. Když se z posledních sil dopotácel k bráně, vyšel mu vstříc dlouhovousý stařec. Princ, neboť byl slušného vychování, pozdravil a poprosil o pomoc.

Stařec ho oslovil jeho vlastním jménem, přivítal, zavedl dovnitř a nabídl občerstvení.

„Lidský hlas tu neuslyšíš,“ řekl Loktibradovi, „Tady jsi v novém světě.“

Princ se podivil – a ještě víc, když uviděl tři stoly; zlatý, stříbrný a železný, a mladého muže, který přenášel z jednoho na druhý velkou knihu. U každého z ní přečetl několik jmen.

„Odtud vycházejí na svět lidské duše,“ vysvětlil stařec, „A dostávají osud. Ti, jejichž jména byla přečtena u zlatého stolu, budou mít v životě velké štěstí, ten, jehož padlo u stříbrného, menší, ale přece. Na člověka, přečteného u stolu železného ovšem čeká neštěstí.“

„A já,“ zeptal se princ, „jsem přišel na svět od kterého?“

„Od železného,“ pravil stařec. „Takže tě nečeká nic dobrého. Přesto je ti pomoci.“

Bylo obojí.

Zle. Když se princ za pomoci čarovného zlatého klubka dostal z lesů domů, zjistil, že jeho otec mezitím zemřel a jemu, považovanému za ztraceného, nic neodkázal. A oba starší bratři se s ním dělit nechtěli.

Dobře. To když si na starcovu radu vzal Laktibrada za manželku dceru obyčejného kamnáře a za čas našel v chudém domku poklad, který tam kdysi ukryl starý král, a o němž neměl čas nikomu říct. S takovým majetkem se pak Laktibrada stal sám králem a vládl i svým dvěma bratrům.

Ani na Slovensku to nebyla pouze spící vojska, v jejichž zázračnou pomoc lidé doufali. Stejně tak se zaklínali i jménem legendárního hrdiny a pověstného zbojníka Juraje Janošíka. Jak napsal Alois Jirásek:

„Ale je staré proroctvo, deti, verte, že Janošík pride zas Slovači na pomoc. A pak bude lepšie. Aby len už prišiel!“[15]

Německo

Nejznámější německou lokalitou, v níž sídlí Muž poslední záchrany, je Kyffhäuser. Kyffhäuser ovšem není kopec, ale několik kopců, vrchovina, rozkládající se na hranici Durynska a Sasko-Anhaltska. Nad vesnicí Tilleda se pak tyčí Kyffhäuserdenkmal, třetí největší monument Německa, poukazující na místo, v němž odpočívá Král.

Zmíněným mužem je pak sám Fridrich Barbarossa.

Tento panovník, vládnoucí Svaté říši římské v letech 1152–1190 (mimochodem též pradědeček Přemysla Otakara II.), byl pověstný vojevůdce, který kromě Svaté země vedl svá vojska i do Itálie, při čem si mnoho českých šlechtických rodů vydobylo dle pověstí své erby a český kníže Vladislav královskou korunu. O rozvoj země se nestaral jen válečnými výboji, většina jeho zahraničních výprav koneckonců vítězně nekončila, kupříkladu z původně dobyté severní Itálie musel později uprchnout.

Jako každý úspěšný panovník byl pak odměněn nekončící službou. Čeká prý do Soudného dne, v tom se německá verze pověsti blíží starým germánským ságám o konci světa ve velké válce bohů a zrodu nového. Barbarossa ovšem do žádného boje nevyjede. Až přijde čas, císař vystoupí z Hory a zavěsí svůj štít na suchý strom. Ten se znovu zazelená a ohlásí tak lepší časy.

Zapomnělo by se na to, kdyby se Fridrich tu a tam neukázal na veřejnosti. Kdyby jeho úkryt občas někdo nenavštívil a nespatřil muže, sedícího u kulatého kamenného stolu, pokyvujícího hlavou a pomrkávajícího, s vousem tak dlouhým, že se obtáčí kolem stolu – třikrát ho musí obrůst dokola, než se císař probudí a dvakrát už ho obkroužil, povídají ti návštěvníci.

Císař v Hoře nemá, kupodivu, ozbrojenou společnost. Bez pomocníků ale není. Stalo se jednomu sedlákovi z Reblingenu, že ho do otevřené skály pozval trpaslík. Nejen, že při té návštěvě spatřil farmář spícího panovníka, dostal ještě nadílku v podobě zlata, výměnou za obilí. Jindy zase vzal mužíček do hory pastýře, aby Barbarossovi zahrál na píšťalu. Fridrich prý dokonce vstal a pastýře se zeptal:

„Stále nad horami krouží krkavci?“

Když se dozvěděl, že ještě ano, dodal:

„Tak to musím ještě dalších sto let spát.“

Tohle ale známe i z pověsti české, vzpomínáte?

Do funkce Krále pod horou nebyli dosazováni panovníci a hrdinové jen za své nesporné zásluhy, pro důvěru, jíž v ně lidé vkládali, ale i za trest. Vypráví o tom příběh, objasňující přítomnost velitele vojsk, dislokovaných v hoře Sudemer nedaleko Goslaru. Je jím Jindřich Ptáčník, saský vévoda, východofranský král a římský císař. Též schopný vojevůdce a ještě schopnější diplomat.

Byl to právě on, kdo věnoval Václavovi, později svatému, ostatek již svatého Víta, což rozhodlo o stavbě třetího pražského kostela, který se časem proměnil v nejznámější, ve svatovítskou katedrálu. Ani další protivníky, švábského Burkharda a bavorského Arnolfa neporazil Jindřich silou, ale spřátelil se s nimi.

Goslar býval panovníkovým oblíbeným místem.

Pověst, kterou zmíníme, není zdaleka jediná, která ho s městem spojuje. Vypráví se v ní, jak se vévoda zamiloval do vlastní dcery. Neříká se, zda do Gerbergy či do Hedviky, budoucích manželek a matek západofranských králů. Patrně do neexistující třetí, to už tak v pověstech chodí. Dívka otce pochopitelně odmítla, přesvědčovala ho, že v Evropě jistě najde pohlednější a vhodnější partnerku. Jindřich poté navštívil všechny královské dvory, krásnější ženu ale nenalezl. Sdělil tedy dceři, že od svých návrhů upustí, pokud ona zvládne za tři dny a tři noci vyšít pokrývku všemi známými zvířaty.

Souhlasila, co jiného jí zbývalo. Stejně tak jí ale bylo jasné, že sama takový výkon nepodá. Proto se zavřela v kapli a namísto vyšívání věnovala čas modlitbám. Zdálo se jí ale, že Bůh si dává načas, svěřila se tedy do rukou konkurence.

Ďábel se dostavil bez prodlení. Slíbil všechnu práci provést sám, na princezně zůstane jen podmínka odolávat tři dny a tři noci v kapli spánku. Byl to jednoduchý pekelníkův trik, jímž si chtěl dopomoci k další duši, princezna ovšem vydržela. Dřímla sice k poslednímu ránu, ale když se ďábel s dílem dostavil, dívčin věrný psík, jenž jí v kapli dělal společnost, svou paní z usínání vytrhl. Čert věrné zvíře popadl a mrštil jím o zeď, princezna však byla zachráněna. Od pekla, i od sňatku s vlastním otcem (který by ji tam ostatně dopravil také).

Jindřich, jenž si díky prohře uvědomil zrůdnost své touhy, pak sám sebe zaklel do hory Sudemer a odsoudil se ke strážní službě. Až se jeho oblíbené město ocitne v ohrožení, pak mu přijde na pomoc. Neocitne-li se, vystoupí ven až na Soudný den. Říká se ale také, že místo jeho stráže není v hoře Sudemer, ale Rammel, a že císař slíbil vrátit se na svět, až z goslarských hradeb vypadnou tři kameny, které do nich vsadil.

Ač dnes leží na francouzském území, vystupuje v německých pověstech i hrad Geroldseck. Jak zaznamenali v devatenáctém století bratři Grimmové (Deutsche Sagen, 1816/1818, no. 21.) jsou zříceniny nad alsaskou vesnicí Haegen, prohlášené roku 1898 francouzským ministerstvem kultury za Monument historique, čili za Národní památku, domovem přízraků opravdu prastarých. A opravdu pověstných. Vedle hrdiny Siegfrieda, tu nalezneme také Arminia, který sjednotil kmeny proti Římu, Widukinda, vedoucího Sasy proti Karlu Velikému, ba i germánského vůdce z doby před Kristem Ariovista. Ti všichni byli na hradě pozorováni – a všichni též v čele vojska dávných Germánů z Geroldsecku vyrazí, až bude národu zle.

Rakousko

Na pomezí Rakouska a Bavorska odpočívá král pod horským masivem Untersberg. Jeho nejvyšší bod, ke 1973 metrům sahající Berchtesgaden Hochthron, si zahrál ve filmovém zpracování muzikálu Za zvuků hudby, pro nás je ovšem zajímavější uvažovanou přítomností vyčkávajícího panovníka.

Ať už jde o císaře Karla V. nebo o Jindřicha Ptáčníka, jeden nebo druhý sedí bývalý monarcha ve společnosti další šlechty za stolem, ve zlaté zbroji, se zlatou korunou na hlavě, se žezlem v ruce. Dlouhý šedý vous mu splývá po hrudi ve dvou pramenech, do nichž je svázán perlami zdobenými sponami. Untersbergský král jím odměřuje čas: ozdoba jeho brady už dvakrát obkroužila stůl; až dokončí třetí smyčku, nastane Soudný den. Pak vojsko vyjede, aby vyřídilo Antikrista. Známe už z pověstí německých, ono jde v tomto případě o jednu kulturní oblast.

Švýcarsko

Nejznámějším Švýcarem je bezpochyby Vilém Tell. Hrdina, který vedl boj proti habsburskému místodržícímu Albrechtu Gesslerovi, zázračný střelec z kuše, jenž musel svůj um prokázat sestřelením jablka z hlavy vlastního syna. Ten příběh se měl odehrát na počátku čtrnáctého století (první spojenectví kantonů Uri, Schwyz a Unterwalden, takzvaná Stará konfederace, vznikla roku 1291), aspoň tak se o století později začalo vyprávět. Odvážný zastánce lidských práv se od té doby z myslí svého lidu nevytratil.

Naopak.

Vzpoura, jíž zvedli sedláci z kantonů Lucern, Bern, Solothurn a Basilej, a které se dnes říká švýcarská selská válka, přivedla v polovině sedmnáctého století na svět hned tři další Telly. Ve víře, že rebelii povedou ke stejnému výsledku, jako Tell jeden kdysi proti Habsburkům.

Nevedli, vzpoura, jíž zapříčinilo znehodnocení měny, byla potlačena. Svůj význam ale měla, přispěla k daňovým reformám a ty pak zafungovaly jako pojistka proti absolutistickým tendencím, kterým podlehly jiné evropské země.

I přesto, že svůj boj prohráli, zůstali Tři Tellové v paměti lidu. Jako poslední záchrana země podřimují v některé z hor u Lucernského jezera. Kde, to není přesně určeno. Ví se jen, že tu a tam noclehárnu Tří Tellů někdo navštíví. Náhodou, jako třeba pastevec, hledající v těch končinách zaběhlou kozu. Pátral po ní všude, v údolí, na svazích, ba i v jeskyni, na kterou narazil. Uvnitř nenalezl domestikovaného přežvýkavce, ale tři spící muže.

Jeden z nich náhle otevřel oči.

„Kolik je hodin?“ zeptal se.

„P-poledne,“ odpověděl překvapený venkovan.

„Pak ještě nenadešel náš čas,“ řekl muž a znovu usnul.

Pastevec potichu vycouval a uháněl do vsi, aby každému vykládal, že nalezl Tři Telly. Když se pak se sousedy vydali znovu do hor, aby spící ochránce probudili, neboť všichni měli za to, že vzhledem k situaci mezinárodní i vnitřní je toho zapotřebí, ať hledali, jak hledali, jeskyni už nenašli.

Irsko

Když se jednou irská bohyně Áine koupala v jezeře Lough Gur a rozčesávala si své dlouhé vlasy, nedávala přitom pozor na odložené šatstvo. Nejspíš už víte, co bude následovat – varianta příběhu, jemuž někteří říkají mýtus Labutí princezny. V Evropě je natolik známý, od severu k jihu a od západu k východu, že to snad ty holky dělají schválně.

Áinin plášť sebral první hrabě z Desmondu.

Odměnou mu pak byla noc s božsky krásnou partnerkou (což být nemusela – Áiné na sebe totiž brávala tři klasické podoby Panny, Matky a Stařeny, neboť šlo o bohyni prastarou). A její – očekávaný, neboť hrabě byl muž praktický, na rod myslící – následek.

Ke zmíněnému mýtu patří ve většině případů také klauzule ve smlouvě, umožňující nadpřirozené slečně se ze vztahu vyvléct. Bez výjimky i zde. Předmětem ale nebyla Áine, která delší soužití se smrtelníkem ani nemínila podstupovat, šlo o syna Géaroida, jenž z mezidruhového spojení vzešel, a který byl svěřen do otcovy péče.

Hrabě se prý nesmí divit ničemu, co chlapec udělá či dokáže.

Hrabě se nedivil. Vychováváte-li potomka, zplozeného s bohyní, musíte s nečekaným počítat.

Jenže, jak už to chodí, když se nacházíte uvnitř příběhu, ať děláte, co děláte, stejně podlehnete. Objevila se jednou na hradě neznámá dívka, vyskočila na stůl a chytře, útokem na mužskou ješitnost, přiměla Géaroida k soutěži o to, kdo dokáže víc. Předháněli se, otec syna povzbuzoval – až ve snaze se předvést a zvítězit, skočil Géaroid do láhve a vyskočil z ní zase ven.

Což i hraběte překvapilo.

A podivil se tomu.

Závazný slib byl tím porušen a syn musel odejít z otcova lidského do matčina nadpřirozeného světa.

Spí prý v jezeře na ostrově Knockadoon, spolu s ním podřimující armáda, čekající na poplach, vyhlášený v okamžiku, kdy bude Irsku nejhůře. Pak vyjedou...

Velitel Géaroid se aspoň prozatím každých sedm let může protáhnout jízdou po hladině jezera na bílém koni se stříbrnými podkovami.

Wales a Anglie

Britské ostrovy jsou především doménou krále Artuše. Příběh tohoto mýtického britonského krále je dostatečně znám: v pátém, či šestém století vedl (existoval-li) boj proti saským nájezdníkům, Británii ubránil, v poslední bitvě však podlehl svému zrádnému synu Mordredovi. Smrtelně raněn byl pak dopraven na ostrov Avalon, odkud se už nevrátil, neboť byť by i léčba zabrala, Jabloňový ostrov je keltskou obdobou Ráje a Oním světem.

Tolik ve zkratce nejznámější z verzí pověstí, respektive literárních příběhů. Chcete-li se s Artušovými životními peripetiemi seznámit blíže, máte k dispozici celou polici v knihovně. Mějte jen na paměti, že jde v naprosté většině o zpracování pozdější, středověké.

Nás v tuto chvíli ale zajímá jiná část Artušovy existence.

Ač podle většiny vypravěčů odplul na západ, lidové povědomí ho po mnoha staletích povolalo zpět. Neboť kdo jiný než on, by měl přijít na pomoc, až přijde čas?

Vypráví se v jedné velšské pověsti, jak jednou ctihodný občan této keltské země přecházel Londýnský most s lískovou holí v ruce, když ho znenadání oslovil jistý Angličan. Přímo a bez okolků se zeptal, odkud do Londýna přišel; nešlo ovšem o nacionální narážku, jak se Velšan zprvu domníval, ale upřímný zájem, vyvolaný právě poutníkovou holí.

„Nezlob se, příteli,“ pravil Londýňan, „nemyslím to nijak zle. Právě naopak: když mi prozradíš, kde jsi svou hůl uřízl, velmi se ti to vyplatí. Protože vyrostla na místě, kde jsou ukryty poklady.“

Na tohle už Kelt slyšel, byť se zprvu trochu obával zaplést se s nečistými silami.

Dovedl Angličana na inkriminované místo. Byl jím kopec Craig-y-Dinas, kde skutečně rostla stará líska. Strom vykopali, pod jeho kořeny narazili na velký kámen a pod velkým kamenem na temnou podzemní chodbu. Vstoupili dovnitř.

„Nedotýkej se ho,“ upozornil náhle Angličan Kelta na zvon, který v chodbě visel.

„Proč?“

„Později,“ odložil muž výklad. A pokračoval dál, až do jeskyně, v níž v kruhu, hlavami ven, spali rytíři v blyštivé zbroji. Meče a štíty po ruce, připraveni na zazvonění – jak Angličan Velšanovi vysvětlil – vyrazit. Jeden mezi nimi vynikal, muž se zlatou korunou, zdobenou drahými kameny, s velkým štítem a válečnou sekerou.

Uprostřed kruhu spáčů byla navršena hromada zlata a hromada stříbra.

„Já tedy nechci nic, stačilo mi tohle místo poznat,“ řekl Angličan, „Ty si ale vezmi si, kolik chceš, Ale pozor – jen z jedné kopy.“

Velšan si nabral, pochopitelně z té zlaté.

Cestou zpět byl znovu upozorněn na zvonek.

„Kdybys na něho náhodou zazvonil, a některý z těch mužů se probudil, pak musíš bez váhání odpovědět: Ne, jen spi dál. A on se... no, vidíš!“

S náručí plnou zlata se úzkou chodbou kráčí ne zrovna dobře. Kelt v tu chvíli zavadil o zvonek ramenem a ten se rozezněl.

„Už nadešel čas?“ ozvalo se z kruhu válečníků.

„Ne, jen spi dál,“ vyhrkl provinile Kelt.

Probuzený bojovník se znovu uložil a zavřel oči.

Nic dalšího se nepřihodilo. Návštěvníci se vrátili na povrch, přiklopili kámen a posadili na něj lísku.

„To byl Artuš a jeho muži,“ vysvětlil potom Angličan. „Jednou nadejde den, kdy se Zlatý orel a Černý orel pustí do boje, země se zatřese, zvon zazvoní a ti bojovníci se svým králem v čele zničí nepřátele Walesu a obnoví na věky věků staré království. Ale ten čas ještě nenadešel. A ty – užívej zlata s rozmyslem. Kdybys ale přece jen potřeboval další, víš, kde ho hledat. Hlavně nezapomínej: Nezvonit!“

Šťastný zbohatlík kývl. Šli si pak každý svou cestou, přičemž ta Velšanova pokračovala čtenáři pověstí a pohádek známými kolejemi. Rozmysl sem, rozmysl tam, po nějakém čase zlato došlo. Kelt tedy vyrazil pro nové. Chodbu našel, i jeskyni, nabral si pořádnou zásobu – a znovu se nevešel do profilu skalního průlezu, znovu nechtěně zazvonil, jenže teď už, protože pro velký náklad zlata nemohl popadnout dech, včas neodpověděl, po prvním se probudili i další rytíři, odebrali vetřelci drahý kov, seřezali ho a vyhodili na povrch.

Z výprasku se už nikdy nevzpamatoval – a co hůř, ať se od té doby snažil, jak chtěl, vchod do jeskyně už nenašel.

Podobně jako v českých zemích, ani ve Walesu není v pohotovosti pouze jediná posádka jediného velitele. Ač se v základu opakuje (hromady zlata a stříbra uprostřed kruhu spících rytířů), v detailech se liší. Nejčastěji v místě, někdy pak i personálně. Armádě, spící v jeskyni na severním svahu Mynydd Mawr – neplést se stejnojmennou horou v severním Walesu, tenhle kopec se nachází na jihozápadě, v hrabství Carmarthenshire – nevelí Artuš, ale Owain Lawgoch, potomek velšských králů, který ve čtrnáctém století bojoval v nejrůznějších armádách, zvláště pak těch, které stály proti Angličanům, a na nějž, když ve Francii vyhlásil nárok na velšský trůn, vyslali Angličané nájemného vraha.

Pastýři, jak už víme, jsou jedni z nejčastějších návštěvníků spících vojsk. Nese to sebou jejich práce, při pátrání po zatoulaných kusech musejí prozkoumat kdejaké zákoutí.

Nechybí ani na Britských ostrovech. Jeden takový vylezl na sráz nad jezerem Llyn Llydaw. Ať hledal zatoulanou ovci, nebo se chtěl pocvičit ve svém, v kraji už pověstném lezeckém umu, na tom nesejde. Obojí by vedlo ke stejnému cíli: k díře ve skále. Nebyla nijak nápadná, přesto se ji pastýř rozhodl prozkoumat. Vlezl dovnitř a protáhl se do velkého osvětleného skalního dómu, v němž ke svému úžasu nalezl nespočetně spících mužů ve zbroji, jeden každý v ruce svírající lískovou hůl. Pastýř si dodal odvahy a vykročil mezi ně, zavadil však v tu chvíli hlavou o zvonek, visící ve vstupu do jeskyně. Na ten zvuk všichni bojovníci okamžitě vyskočili na nohy a vykřikli. Byl to výkřik hromový a děsivý, co ho následovalo, to už návštěvník neviděl, neboť vzal okamžitě nohy na ramena. Rytíři ho nejspíš nepronásledovali, z hory toho dne nikdo nevyjel, pastýř ale tou zkušeností onemocněl a už se nikdy nezotavil.

Král Artuš spí i v Anglii, koneckonců jí vládl.

Spolu s manželkou, dvorem i rytíři a loveckou smečkou například na severu země, dnes v troskách hradu Sewingshields, kdysi součásti Hadrianova valu, jehož pomocí se Římané, panující v zemi před slavným králem, bránili nájezdům ze Skotska. Kdesi v podzemí (jako vždy nedostupném, pouze předpokládaném). K životu se probudí poté, co někdo nejprve zatroubí na polnici, připravenou na stole nedaleko vchodu spolu s podvazkem, který je poté nutno přeseknout přiloženým mečem.

Jednoduché. Jen onen zapomenutý podzemní sál najít.

Podařilo se to jednomu farmáři, který prý kdysi, někdy na přelomu osmnáctého a devatenáctého století, ve zřícenině pletl a zakutálelo se mu klubko. Prodávám, jak jsem koupil, ze souborného vydání zápisků pana Denhama, provedeného Folklore Society v roce 1895[16] . Připomeneme-li si k tomu, že jméno hradu zní v překladu Šité štíty, či Štítušití (ačkoliv pochází nejspíš z vlastního jména Sigewine,[17] ) pak tu máme nejspíš záznam veselé lidové povídačky. Nebo ozvěnu etymologické pověsti.

Muž se za uprchlým klubkem vydal, stačilo jen sledovat niť, a v trní a kopřivách narazil na zarostlý vstup do podzemní chodby. Odvážně vstoupil dovnitř mezi ropuchy a ještěrky a netopýry, a odvážně kráčel tmou až k světlu, které spatřil v dálce. Vydával ho oheň, planoucí ze štěrbiny v podlaze uprostřed klenutého sálu. A osvětloval u stěny sedící výše uvedené panstvo, a to včetně krále. Psi spali na zemi.

Návštěvník si všiml stolu s připravenými proprietami, vzal meč, s obtížemi ho vytáhl z pochvy – a jak tahal, pozoroval, že spící postavy otevírají oči. Přeťal podvazek.

A probouzení spáči se opět tiše vrátili do náruče Morfeovy. Jen král Artuš si před usnutím povzdechl:

O woe betide that evil day

On which the witless wight was born,

Who drew the sword -- the garter cut,

But never blew the bugle-horn.

čili, ve skromném překladu autora tohoto spisku:

Proklet budiž ten smolný den

kdy svět zřel tvor rozumu půl,

Co tasil meč -- podvazek sek‘

na polnici však nezadul

Podobnou historku si vyprávěli i o hradu Richmond. V jeho podzemí prý spí větší množství lidí. I tady jsou přítomny určité nástroje – polnice a meč – a i v téhle pověsti se vyskytuje veršovaná průpovídka. Tentokrát návštěvník, opět zavedený do jeskyně tajemným mužem, povytáhl meč z pochvy, zalekl se ale a vrátil ho zpět, načež se dozvěděl:

Potter, Potter Thompson!

If thou had either drawn

The sword or blown that horn,

Thou'd been the luckiest man

That ever [yet] was born.[18]

aneb, opět česky:

Pottere, Pottere Thompsone!

kdybys ten meč vytasil

či na polnici zatroubil

ten nejštastnější muž bys byl

co kdy se narodil.

Jiným místem, kde v Anglii odpočívají Artuš a jeho rytíři, je Freebrough Hill v severním Yorkshire. Zmíněný kopec leží na blatech a svým přísně geometrickým tvarem budil vždy pozornost. Takovou, jaká vede k pevnému přesvědčení, že místo něco skrývá. Poklady, loupežníky, Bílou paní nebo – jako v tomto případě – spícího panovníka.

Další anglický příběh vypráví o farmáři z Mobberley, který se jednou vypravil na trh do Macclesfieldu prodat koně. Sněhobílého, což se později ukáže jako velmi podstatné.

Jak vyprávěl „Starý táta“ Thomas Broadhurst, sloužící u Stanleyových, a jak bylo vytištěno černé na bílém v roce 1805 v Manchester Mail, když projížděl sedlák kolem Alderley Edge, zastavil ho jakýsi stařec v podivném splývavém rouchu.

„V Macclesfieldu koně neprodáš,“ sdělil farmáři, když mu tento odmítl zvíře přenechat okamžitě, neboť nabízená cena se mu nezdála dostatečná, „zastav se tady, až se budeš večer vracet.“

Venkovan si pomyslel cosi o bláznivých představách a hloupém pokusu a pokračoval dál. Jenže v městě opravdu o jinak kvalitní zvíře neprojevil nikdo zájem. Nezbylo než se s nepořízenou vrátit domů. A vzpomenout si na zvláštního kupce na úpatí kopce. Zastavit se u něho, protože podivný muž u cesty skutečně čekal.

„Následuj mne,“ pobídl sedláka.

Kouzelnou hůlkou otevřel skálu, železnou branou prošli dovnitř. V návštěvníkovi byla malá dušička, když křídla hromově zarachotila. Ale nedal se a hrdinně pokračoval dál. Uvnitř skály byl rozsáhlý jeskynní systém, plný spících mužů.

A bílých koní.

„Jeden do počtu chybí,“ řekl stařec, když dorazili do nejvzdálenější jeskyně, plné pokladů. „A právě toho od tebe chci koupit. Věz též, že tito muži vyjedou do bitvy, jež rozhodne o osudu země. Stane se tak za vlády Jiřího, syna Jiřího. Teď běž domů.“

Sedlák neváhal a uháněl. Železná brána se za ním s hromovým třeskem zabouchla – a jak tajemný muž také pověděl – od té doby už ji nikdo nespatřil, ani se ještě neotevřela.

Skotsko

Podobně jako v anglickém Cheshiru, i ve Skotsku doplňovalo v jedné z pověstí spící vojsko stavy koní. Stalo se tak u kopce, zvaného Eildon. Tento výrazný vrch je spojovaný i s osobou pověstného skotského šlechtice a proroka Thomase de Ercildouna, známého jako Thomas the Rhymer. Také jako Pravdomluvný Tomáš, protože prý nedokázal vyslovit lež. Jeho proroctví jsou na Britských ostrovech stejně známá jako ta Slepého mládence u nás. Podle legendy prý strávil sedm let v říší víl, odkud se vrátil se schopností hledět do budoucnosti.

Jeho předpovědi se zachovaly v řadě lidových průpovídek. Konec světa, jehož se naše kniha často dotýká, ohlásil také, a to veršem:

"When the Yowes o' Gowrie come to land,

The Day o' Judgment's near at hand"[19]

Má jít o dva balvany kdesi v zálivu Firth of Tay, ústí řeky Firth do Severního moře, které se prý pohybují rychlostí jeden palec za rok. Až dorazí na pevninu, nastane Soudný den, jedna z událostí, na něž některá spící vojska čekají.

Ne tak eildonské.

O jeho okamžiku se dozvíme právě ze svědectví obchodníka s oři.

Thomas the Rhymer odešel prý do Eildonu. Proto se vypravěči – například Walter Scott – kloní někdy k tomu, že mužem, jenž vystupuje v příběhu o koňském handlíři, je právě on.

To bylo tak:

Oslovil jednou jistého obchodníka (případně žokeje, prodávajícího svého vraníka) starý muž ve starodávném odění a pozval ho v noci do hory. Tam, že dostane zaplaceno. Užaslý návštěvník se ocitl v jeskyni, plné nehybných koní a rytířů, spících u jejich nohou. Našel mezi nimi i samotného krále Artuše.

Vyjedou k bitvě na Sheriffmuiru, prozradil stařec.

Čímž nás dnes uvedl do určitých rozpaků.

O bitvě na Sheriffmuiru se totiž můžete dočíst v učebnicích dějepisu. Odehrála se za jakobitského povstání třináctého listopadu 1715 – a skončila nerozhodně, jakkoliv o ní jakobité zpívali oslavné písně, zatímco velitel vládních vojsk John Campbell, vévoda z Argyllu, prohlásil za vítěze armádu pod svým velením. Přítomnost starodávné jednotky mezi osmnácti tisíci vojáků by zřejmě nezapadla, natož kdyby ji vedl legendární panovník. Někde tedy nastala chyba – anebo, chceme-li zachovat čest lidového vyprávění, dojde na onom místě v budoucnu k dalšímu konfliktu.

Prodejce, který dostal zaplaceno prastarou mincí, spatřil též vybavení u spících vojsk na Britských ostrovech obvyklé: roh a meč. A učinil to, co všichni zvědavci, foukl do rohu.

Rytíři se začali probouzet, ozval se ale také mocný hlas, aby komentoval situaci průpovídkou, jíž známe i na druhé straně hranice:

Woe to the coward that ever he was born,

That did not draw the sword before he blew the horn!

Kletba ať dopadne na toho popletu,

co dřív tasit měl, než foukl na trumpetu

Nato se zvedl vítr a vystrčil návštěvníka z Eildonu.

Dánsko

S vhodným ubytováním spícího hrdiny je v zemi, kde průměrná výška krajiny činí pouhých třicet metrů nad mořem, a kde dva nejvyšší kopce, Møllehøj a Yding Skovhøj, měří jeden každý 171 m n.m., tak trochu problém. Ne neřešitelný. Místem, které navštívíme, není geologický útvar, ale architektonický objekt.

Hrad Kronborg.

Právě ono sídlo, které později proslavil po celém světě William Shakespeare dramatem Hamlet. Nachází se ve městě Helsingør, anglicky Elsinore, ležícím u průlivu Øresund. Na druhé straně slané vody leží Švédsko a město Helsingborg.

Mužem, jehož sochu lze spatřit v kasematech zámku, a který, oděn ve zbroji, spí s hlavou v dlaních v tamním temném sklepení a sní, a který ve svých snech vidí vše, co se v Dánsku děje, je Holger Danske, v českém překladu Ojíř Dánský. Saxo Grammaticus, autor šestnáctisvazkových dějin Dánska, se o tomto hrdinovi nezmiňuje, zato staré pověsti z karlovské doby ano[20] . Podle vyprávění byl nejprve rukojmím a později naopak jedním z palatinů čili družiníků Karla Velikého. Držitel meče, zvaného Cortana, zbraně stejného původu jako byl Joyeuse (meč Karla Velikého) a Durendal (majitel Roland), který se později vyznamenal ve válce se Saracény, statoval nejprve jen coby jméno ve výčtu v Písni o Rolandovi. Poté se mu dostalo plnokrevného příběhu, známého pod titulem La Chevalerie Ogier de Danemarche, v němž spory Karla Velikého s otcem Geoffreyem pokračovaly otevřeným bojem s Ojířem; Dán byl podle uvedené skladby (jiné příběhy staví na toto místo Huona z Bordeaux) tím, kdo zabil Karlova syna Charlota. Poté, co Charlot připravil o život syna Ojířova.

Do podzemí, z něhož se občas ozývají zvuky, se příčetný člověk neodváží sestoupit. Kdysi do těch míst poslali pod příslibem svobody za splněný úkol otroka, aby vyzkoumal, co tam dole vlastně je. Nalezl velké železné dveře, za nimiž ve svitu dohasínající lampy seděli a pospávali u velkého kamenného stolu muži v ocelové zbroji. V čele Ojíř, který jako jediný na návštěvníka zareagoval. Zvedl hlavu, tahem dlouhých vousů, které stůl obrůstaly, mramorová deska zapraštěla.

„Podej mi ruku,“ přikázal.

Návštěvník se bál neposlechnout. Ale měl též strach o svou končetinu, proto natáhl k Ojířovi železnou tyč. Probuzený hrdina ji pevně stiskl, zanechávaje v kovu stopy svých prstů.

„To mě těší, že jsou ještě v Dánsku takoví muži,“ pochválil.[21]

Znovu pak upadl do spánku.

Jak připomíná Hans Christian Andersen, o tom, že sny, jimiž dohlíží na zemi, jsou pravdivé, ujišťuje Ojíře na Štědrý večer anděl, vykonávající v podzemí Kronborgu služební návštěvu.

Víme už z končin domácích, že obrana země nemusí být svěřena pouze lidským, respektive kdysi lidským bojovníkům. Na baltském ostrově Bornholm, též patřícím Dánsku, respektive v něm, neboť jde o národ podzemní, žijí skřítci. Není známo jak, neboť na povrch vystupují právě pouze v případě ohrožení země. Jejich hlavou – aspoň pokud jde o velení obrany národa – je Ellestinger, jako všichni důstojníci jezdící na třínohém koni. Vede jednotky v světle modrých (ocelově šedých) uniformách a v červených čepicích, které se za zvuku bubnů objeví na pobřeží nepříteli na dohled. A ten se pak – jako dvě švédské lodi, které se k ostrovu přiblížily šestého února 1645 – raději stáhne.

Švédsko

Narazil jednou sedlák, vezoucí obilí do Jönköpingu, na zámek. Smrákalo se, město bylo daleko a samostatně hospodařícího zemědělce tedy napadlo, zda by neudal své zboží už tady. Nerozpakoval se, zabušil na dveře – a ty se samy otevřely. Vedly do velké haly, kde na velkém stole leželo dvanáct zlatých přilbic. Dvanáct mužů v zářivé zbroji pak pospávalo porůznu po místnosti. Ve stáji nalezl zvědavý rolník dvanáct prvotřídních ořů se zlatými postroji a stříbrnými podkovami.

Z čeho jsou vyrobeny uzdy, to už nezjistil, protože když na jednu sáhl, ozvalo se náhle:

„Už je čas!“

„Ještě ne!“ odpovědělo odjinud.

Sedlák v tu ránu ztratil odvahu a vzal nohy na ramena. Zjistil pak, že neutekl ze stavby, ale z hory, v níž je dvanáct rytířů připraveno bránit zemi proti opravdu velkému nepříteli.

Finsko

Nevynalezl jen kantele, starý finský hudební nástroj, na který použil žebra obrovské štiky a vlasy panny. Podle starých písní byl Väinämöinen právě tím, kdo vyspával ve vlnách Prvotního oceánu a na jehož koleno snesla kachna vejce, jež se později rozbilo na náš svět, byť známější verze tuto sedmsetletou koupel přisuzují Nebeské dceři Ilmatar. Väinämöinenově matce, které se po styku s Oceánem tento finský hrdina a bůh narodil.

Oba případy končí stejně, stěhováním se do suchého. První země ale nebyla krajinou mlékem a medem oplývající, budoucí pěvec si tedy na nebesích objednal u Velkého vozu setbu. Přinesl ji poslíček Sampsa Pellervoinen, osel jí veškerou zemi, včetně skal, a učinil ji obyvatelnou.

Stařec okouzlujícího hlasu a rozsáhlých znalostí, jak bývá Väinämöinen popisován, měl ale na svědomí i potopu světa. A nebyla to potopa ledajaká, způsobila ji záplava pěvcovy krve, když se při výrobě člunu sekl do kolena. Ne vlastní nešikovností; v pracovním úrazu měl prsty Hiisi, ďábel, který nástroj očaroval. Všechno zlé bývá k něčemu dobré: jako šaman a kouzelný pěvec nesháněl se Vainamoinen po lékárničce s obvazy, ale po kouzlu, které by ránu zacelilo. Našel ho, a spolu s ním i zaříkání, vhodné pro stavbu lodí.

Budoval to plavidlo za účelem získání něčeho, čeho se mu nikdy nedostalo – partnerky. Někdo má prostě smůlu, ať si jinak stojí dobře.

Jedna z možností vzešla ze zápasu s mladým Joukahainenem, který vyzval zkušeného pěvce na hudební souboj. Nadšený vyzyvatel samozřejmě prohrál, to už tak bývá. Skončil přitom v bažinách, neboť šlo pochopitelně o duel muzikantsky magický. Aby mu vítěz pomohl na pevnou zemi, slíbil Väinämöinenovi svou sestru za manželku. (Také po pěvci vystřelil vzteky z luku, zasáhl však jen jeho koně.) Nabídku, vyřčenou v nouzi nejvyšší, Joukahainen neodvolal, ovšem ne každá dívka je štěstím bez sebe, když se má provdat za staršího pána, byť je úctyhodného postavení. Aino (takto, vycházeje z označení, jež se jí dostávalo – aino tytti, jediná dcera – ji pokřtil Elias Lönnrot) se raději utopila. Aniž to v tu chvíli kdo tušil, způsobila tím Väinämöinenův konec.

Teď ale procházíme dobrodružství, jehož byl s bratry Ilmarinenem a Lemminkäinenem pěvec účastníkem, a které ze starých zpěvů přepsal již zmíněný Elias Lönnrot do dnes známého spisu jménem Kalevala. Ústředním hybatelem tohoto příběhu byla opět dívka, dcera mocné a zlé severské panovnice Louhi.

Vypravili se za ní do Pohjoly všichni tři bratři. Úspěch při námluvách mohl mít samozřejmě jen jeden, a to skrz splnění své sady úkolů, jíž každému Louhi zadala. Jak už víme, Väinämöinen ho neměl.

Co si mohl neúspěšný nápadník vzít aspoň k dobru, byla znalost tři kouzelných slov, které získal od Antera Vipunena. Musel se, pravda, za tím účelem nechat zmíněným spolknout, aby jinak nezničitelného prastarého obra násilím na vnitřnostech k prozrazení žádaného přinutil. Potřeboval zaříkání právě pro onu stavbu lodi, při níž málem utopil svět. Toto plavidlo totiž patřilo k Louhiným požadavkům, Väinämöinen ho splnil, ale ruku krásné Anni stejně získal kovář Ilmarinen.

Výsledek námluv byl rozhodně rozpačitý. S nejstarším bratrem se nastávající ženich nepohodl, nejmladší Lemminkäinen při námluvách dokonce zahynul. V Pohjole navíc získali strategickou výhodu vlastnictvím kouzelného mlýnku Sampo, který kovář na zakázku vyrobil, a který mlel zlato, sůl i mouku.

Nesdílení takového zdroje se třem bratrům (Lemminkäinena mezitím oživili) nelíbilo. Vyrazili na sever vrátit ho tvůrci; v nastalé válce měl opět Väinämöinen klíčovou úlohu. Nejprve uspal Louhino vojsko, takže první část výpravy proběhla rychle a dle očekávání. Poté, co čarodějka v odpověď sebrala z oblohy Slunce a Měsíc, lidem oheň a na Kalevalu poslala mor, musel jednak vyléčit nákazu, jednak vrátit nebeská tělesa na svá místa. S ostatním, včetně velkého medvěda, pustošícího krajinu, mu už pomohli bratři.

Zdálo by se, že po konečném vítězství bude vše v dokonalém pořádku.

Bylo. Bylo by, kdyby...

Kdyby se panně jménem Marjatta nenarodilo po požití jisté bobule dítě. Väinämöinen, jako vzdělaná a ctěná autorita, měl posoudit, zda je takové početí ještě v mezích normálnosti, a co s novorozencem udělat. Posoudil a usoudil, že to normální není a že dítě musí zemřít.

Na což dvoutýdenní chlapeček reagoval plynulým výčtem Väinämöinenových hříchů, přičemž zdůraznil pasivní přihlížení sebevraždě utopením, jíž spáchala Aino.

Veřejné mínění se obrátilo proti pěvci.

Zatímco bylo dítě pokřtěno a zvoleno králem Kalevaly, Väinämöinen si sbalil své věci, na břehu vyčaroval měděný člun a odplul neznámo kam.

S tím, že se vrátí.

Až ho jednou budou potřebovat.[22]

Estonsko

Obr Töll, jemuž přezdívali Velký, býval náčelníkem svého lidu na největším estonském ostrově Saaremaa. Jak už bývá v takových případech odhaleno, hmatatelnou památkou na jeho existenci jsou velké kameny, které lze po ostrově najít, a které obr v ta místa odhodil. Obvykle prý přitom mířil na svého odvěkého protivníka Vanatühiho, případně na útočníky jiné, méně nebezpečné.

O Töllově tělesné výšce vypovídají i jiná tvrzení. Když navštěvoval svého bratra Leigera na sousedním ostrově Dagö, zdolával těch pět kilometrů pěšky, pouze s pomocí svého devítimetrového smrkového kmene, kterého užíval jako vycházkové hole. Což nám též ukazuje, obr neobr, že Baltské moře přílišnými hlubinami neoplývá.

Panovník to byl skromný, nebylo-li zapotřebí úřadovat nebo válčit, žil si svou existenci obyčejného farmáře. Pracoval od rána do večera, jak už to v zemědělství chodí, ve chvílích volna si pak rád dopřával sauny; manželku Piret proto kromě obvyklého chodu domácnosti značně vytěžoval provoz tohoto zařízení. Měl též rád pivo a zelí. Obři bývají buď lidožraví a zlí, nátury vzteklé, nebo pokojní a slušní, dobře si vědomí své síly. Töll patřil do skupiny číslo dvě, byl ovšem povahy, která se podle dávno překonaného psychologického dělení nazývá cholerická. Není ale známo, že by snad zkratkovitým jednáním způsobil nezvratné škody a použil svou tělesnou sílu k nekontrolovanému i záměrnému násilí. K takovému vybití nastřádané energie a přebytečného adrenalinu měl nepřátele, kteří na ostrov občas vtrhli.

Tím největším z nich byl už zmíněný Vanatühi. Vanapagan jiným jménem. Hloupý obr, z citovaných patřící do kategorie první. Nikde ale není psáno, že hloupost a zlo nemohou vyhrát i v lidových vyprávěních, takže Töllův pozemský příběh končí právě v bitvě s tímto arcinepřítelem, v níž přišel náčelník ostrova o hlavu.

Je to na první pohled zvláštní, že ač mnohokrát podvedený, obvykle chytrým Hloupým Honzou, jenž se v Estonsku jmenuje Kaval Ant, přesto Vanatühi nad Töllem zvítězil. Jenže on je Starý dutohlav, jak by se dalo jeho jméno s trochou benevolence přeložit do češtiny, zvaný též Starý ďábel, (překlad jména Vanapagan), z dnešního pohledu postava rozkročená mezi dvěma existencemi; jednou nohou stojí ve starém náboženském systému, v němž by zastával funkci boha podsvětí, druhou se už boří do měkké půdy téměř současného světa folklorních figur. Ve funkci první je zaměstnán jako Hlavní protivník Největšího hrdiny (tak vystupuje v historii bojů se saaremaaským obrem), v druhé se nechá snadno napálit Kavalem Antim. A někde mezitím krade kouzelnou píšťalu bohu hromu Piknemu. Pokud jde o magické předměty, je mimochodem sám Vanatühi vlastníkem jednoho takového: čepice z nehtů, která činí neviditelným.

Ztráta hlavy sice zbavila Suura Tõlla života, ne však funkce.

V takovém stavu se dost dobře existovat nedá, o vládnutí nemluvě, proto se obr sebral, nabodl si hlavu na meč, aby ji neztratil, a odkráčel do svého hrobu, kamsi k vesnici Tõlluste.

Pohřbem velkým panovníkům – adjektivum v tomto případě nepoukazuje na výšku tělesnou – ale služba zemi nekončí. Ne vždy. Brzy se už s určitostí vědělo, že až bude ostrovu zle, když bude válka, Töll vstane a s nepřáteli krutě zatočí. Obr se tedy stal dalším z vybrané skupiny jedinců, jimž je věnována tato knížka. S jednou, leč zajímavou výjimkou z pravidla.

Saaremaaský záchrance – aspoň podle jednoho vyprávění – na svou úlohu rezignoval. Ono to vlastně až tak zvláštní není, jde o definitivní vyvrcholení podobných příhod, kdy Krále/vojsko vyruší v jeskyni náhodný poutník; obvykle se ale po nám již dobře známých slovech „Ještě není čas.“ uloží ozbrojenci zpět ke spánku. V estonské pověsti je tomu jinak. Zřejmě v tom hrála roli Töllova zbrklejší povaha, činitelem byly ovšem nezvedené děti, které ho rozpustile přivolávaly do své dětské pranice. Obr skutečně přišel, když ale viděl, do jaké války by se to měl pustit, vztekle zavrčel, že se na to může vykašlat, a že už nevyleze, děj se, co děj.

Slovinsko

Ve slovinských lidových pověstech hraje důležitou roli král Matjaž. Muž kontroverzní, jednou protivící se Bohu, jindy zachraňující národ. Hrdinové ovšem takoví někdy bývají. Pokud je jejich vzorem skutečná osoba, pak na ni mohou – a často mívají – mít lidé rozdílné názory (vycházející mnohdy z rozdílných zkušeností). Když se pak po proměně v legendu přidají ingredience předchozích zapomenutých postav, a některé příběhy se ztratí, dostaneme se snadno k podobným rozporům.

V případě slovinského národního hrdiny jde podle řady vědců o uherského panovníka (a českého vzdorokrále) Matyáše Korvína, který svého času vládl i nad značnou částí Slovinska. Jiným – a některými badateli upřednostňovaným vzorem, v tomto případě dokonce přímým – byl pak sedlák Matjaž, velící zprvu třítisícové (po panice a následné noční dezerci pětisethlavé) dobrovolnické jednotce, snažící se zabránit tureckému vpádu do Korutan roku 1473. Hrdinní obránci, opevnění v průsmyku u Kokova, v následující bitvě všichni padli. Podle pověsti zradou, podle další je ovšem ukryla hora. Ať už ale byl král Matjaž jakéhokoliv původu, příběh, který nás zajímá, to neovlivnilo.

Vezl jednou sedlák víno z Maďarska, projížděl kolem vysoké hory a všiml si domu na jejím úbočí. Zvědavost mu nedala, šel se podívat cože je to za stavení – a vstříc mu z něho vyšel ozbrojenec s mečem.

„Přicházíte ze severu Slovinska, viďte?“ zeptal se pocestného, „Ještě se tam chodí na ty tři vršky, na Šenkrištofův, Štalénin a Šenturhův?[23] Už je to slabší, povídáte? Tak poslyšte: až víra zeslábne natolik, že tam nikdo nepřijde, pak přijdu já, s černou armádou!“

Návštěvník se opatrně zeptal: „Kdo jste?“

„Já jsem král Matjaž!“ prohlásil muž a pozval hosta do domu. Uvnitř ho pak pobídl: „Pohlédni z okna. Co vidíš?“

Slovinec viděl (a očím nevěřil) velkou pláň, plnou nehybně stojících koní a netečných ozbrojenců.

Matjaž povytáhl meč z pochvy.

„To je Černá armáda. Ještě jednou se podívej. Co vidíš?“

Strnulé vojsko se začalo hýbat.

„Nepotrvá dlouho,“ dodal král, „a vytáhneme do boje za víru a právo.“

Chorvatsko (Slavonie)

Melchisedec Ștefănescu, moldavský a posléze rumunský biskup Rumunské ortodoxní církve zanechal – jak opatrně uvádí Edwin Sidney Hartland – zprávu o slavonské sektě, jejíž členové věřili v návrat císaře Napoleona. Někdejší vládce prakticky celé Evropy podle nich nezemřel na Svaté Heleně, ale pobývá na Sibiři, v Irkutsku, odkud jednou – a ta doba je blízko – přitáhne v čele neporazitelné armády, aby zachránil a ovládl celý svět. Vzhledem k tomu, že tuto víru sdíleli členové sekty někdy kolem poloviny devatenáctého století, nebyla představa případného Bonaparteho přežití (narodil se roku 1769) až tak fantastická.

Severní Amerika

Pomoci se mohou dočkat i národy neevropské, byť v jejich příbězích nenalezneme z pochopitelných důvodů zcela totožné prvky.

Spící vojska v Severní Americe zastupují skalní skřítkové, kupříkladu Gahé, ochránci  čirikávských Apačů. I oni tráví svůj čas v hoře, v jejich případě jde ovšem o prostředí rodné a obvyklé. Neobývají samozřejmě jakoukoliv hromadu horniny, soustředí se na kopce vybrané. Indiáni je napodobují při rituálních tancích, kdy nosí jejich masky a oblečení. Nečekají také – ani jedni, ani druzí – na konec světa. Kdysi pronásledovala mexická kavalérie nepoměrně hůře vyzbrojenou apačskou jednotku; ve chvíli nejtěžší se díky modlitbě jednoho z Indiánů otevřela blízká hora, gahé vyběhli ven a vojáky vtáhli dovnitř, načež kopec navěky uzavřeli. Před jeskyní prý dodnes zůstaly boty.

Města pod horami si budují i nesmrtelné bytosti, zvané Nûñnë'hï. Tahle sbírka písmenek z neprobádaných zákoutí klávesnice dává dohromady jméno rasy, ochraňující pro změnu Čerokéze. Její příslušníci ale žijí také ve vodě, prostě v místech, obyčejným lidem nedostupných. Čerokézští lovci, kteří se zatoulali hluboko do hor, občas přinášeli zprávy o zvuku bubnů a hudbě (tento kouzelný národ je znám muzikálností a zálibou v tanci) z míst, kde pak nenašli žádné sídlo. A nalezlo se i několik šťastlivců, kteří v horách zbloudili či přišli k úrazu a bez cizí pomoci by zemřeli; naštěstí se jich ujali Nûñnë'hï a ve svých podzemních domovech je nechali odpočinout, případně je vyléčili.

Zdálo by se, že – až na adresu – do našeho vyprávění nepatří, vedle soukromých a osobních záchranných služeb ale zasáhly bytosti z hor několikrát i ve velkém. Nenadálým útokem své početné armády rozhodly už už ztracený boj Čerokézů s neznámým kmenem, a jedné skupině Indiánů tohoto národa dokonce kdysi, v dobách pro Čerokéze nepříliš šťastných, poskytli ve svém podzemním království azyl.

Blaník v populární kultuře

Vraťme se na závěr zpět do Louňovic k Blaníku.

Svou uměleckou pozornost mu věnovalo mnoho malířů, spisovatelů i skladatelů, ať už proslulých Mistrů štětce, pera či houslového klíče, nebo nadšených amatérů. Jaroslava Vrchlického čtenář jistě zná (nebo nepřizná, že nezná), ale co takový Ladislav Hejtmánek, jehož báseň Blanický ráj uveřejnil časopis českých turistů a která byla rozdávána při příležitosti výletu na Blaník, konaného 16.7.1893?

Šlo snad o pražského učitele Ladislava Hejtmánka (1858-1919), překladatele z francouzštiny, němčiny a angličtiny. Básníka a autora cestopisů a vlastivědných črt, ano, to by odpovídalo muži, který tváří v tvář mýtické minulosti proslulé hory deklamuje:

Jeť luzná vlast – ó, patři jenom na ni!

Jí skvostů divy Tvůrce požehnal!

Nuž poznej ji! – Co krokům Tvojim brání,

bys z obrovité krkonošské stěny

nebo od Bezděze modrých skrání tam

sám nezřel, krásou všecek oslněný,

jak Tvoje vlast je zářný drahokam?[24]

Nebyl sám, koho vrch význačného postavení inspiroval k lyrickému vyznání nebo zlákal k epice dramatického příběhu.

V případě Josefa Václava Friče, vlasteneckého novináře a spisovatele, kterého boj s habsburskou monarchií postavil nejprve na barikády osmačtyřicátého roku a později vyhnal do exilu, se inspirace blanickou pověstí dá očekávat. Jeho příspěvkem k tématu je báseň Pověst zpod Blaníka, uveřejněná v prvním čísle časopisu Blaník, „týdenníku samostatné omladiny českomoravské,“ jenž vyšel v Berlíně roku 1868. Nejde ovšem o další opakování zpěvů o spících rytířích, ale o hrůzostrašné vyprávění o hrobníkovi, jeho dceři a lebce dávného reka, která se do dívky zamilovala a pronásledovala ji.

To básník a překladatel Jaroslav Vrchlický se držel obvyklého; jeho skladby Svatý Václav, Ballada blanická či Stará báj jsou obsahem tradiční. Vypráví o čekající záchraně národa a podmínkách její realizace. V časech národního obrození nebo v době vlastenčení není ovšem taková přímočarost nijak zvláštní.

Často bývaly také k rytířům připodobňovány různé skupiny či směry, seznámili jsme se ostatně s případem Václava Podbrdského, který uvnitř hory narazil namísto ozbrojenců na učence a umělce. Stejně tak i nakladatelé vydání Proroctví slepého mládence, z něhož byl opsán úvodní citát této knihy, označovali za blanické vojsko vojáky čsl. legií. V Legerově básni Věřím (publikované pod pseudonymem Karel Lenský) zaskočí vypravěče a jeho posluchače při zpěvu o blanických rytířích pochodující sokolové, žertem myšlenou poznámku vypravěč obrátí v pointu: Vstup do řad tohoto vlasteneckého tělocvičného spolku a sám si odpovíš na otázku, zda:

„Toť tedy,“ volá, „ony českých reků sbory,

jež probudil už ze sna jara úsměv žhavý?

ti dovedou lid k spáse? poroby jej zbaví?

a shaslou hvězdu slávy vyvolají z hrobu?

k osudu vstříc pevně nastaví svá čela?

a odrazí tu jeho věčnou, divou zlobu?

ti dokáží, že ještě síla nevymřela

i v pážích těch, jež poutá po věk řetěz kletý...“[25]

Přidává se i Božena Němcová, která v básni Slavné ráno za z blanické brány vycházející označuje ženy, jež, zmiňujíc Libuši, Vlastu ale i Pannu Orleánskou, burcuje k vlastenectví.

První, kdo vědomě zpracoval blanickou pověst jako fikci, byl pražský Němec Josef Schiffner. Spisovatel, známý později jako autor životopisů patronů českých svatých, Historisch-chronologische Lebensbeschreibungen Böhmischer Landespatronen, v českém překladu jako Vypsání životů svatých patronů českých, zpracovával též pupulární místní pověsti. O Bílé paní, o Svatoplukovi, o Krakonošovi – a také o Blaníku. Román Zdenko von Zasmuk und seine Gefährten vyšel anonymně u Václava Krameria nejprve německy (1798) a o rok později pak v českém překladu jako Zdeněk z Zásmuku se svými tovaryši aneb Rytíři v Blanickém vrchu zavření, a stal se základním kamenem blanické literární tradice. Mnoho dalších autorů, ať už zprvu německých a poté i českých, se Schiffnerovým dílem inspirovalo. Jen česky bylo do roku 1870 vydáno pětkrát.[26]

Nejvýznamnějším kulturním médiem devatenáctého století bylo divadlo. Přes celosvětový úspěch knih byla jevištní ztvárnění Cesty kolem světa za osmdesát dnů či Carova kurýra například hlavním zdrojem vysokých příjmů Julese Verna. Jevištní adaptace znamenala pro autora totéž, co dnes film.

Blaničtí rytíři na jeviště vstoupili také.

Zaujali mladého studenta Václava Klimenta Klicperu, který jistě na počátku devatenáctého století, kdy studoval na gymnáziu a později na univerzitě filozofii, netušil, že se v následujících letech stane autorem více než padesáti divadelních her. Patřil tehdy do spolku ochotníků, hrajících ve Stavovském divadle v češtině. Blaník, jehož premiéra proběhla 25. března 1816, byl pak první z jeho děl.

Jde o dramatizaci nám již známého Schiffnerova románu. Hlavní postavou příběhu je Zděnek Zásmucký, jehož si duch z Hory už kdysi dávno vybral za vůdce spícího vojska. Musel si projít falešným obviněním z vlastizrady, falešnou smrtí a pravou láskou, aby se dobral pomsty a zachránil nejen rodinný majetek, ale i život a čest své snoubenky Miloslavy. Nesledoval ovšem pouze osobní zájmy, ty se jen propletly s ohrožením země, kterou musel se svými přáteli očistit od hříšných lupičů, skutečných zrádců a intrikánů.

Napínavý dramatický příběh se stal vzorem pro mnohé následovníky. Z nich musíme připomenout především Blaník loutkový.

To není jen legrace Divadla Járy Cimrmana. Loutkoherci, putující po venkově, skutečně znamenali pro národ víc, než si dnes umíme představit. Přinášeli kulturu a promlouvali česky – byť to s úrovní obojího nebylo nijak valné. V dobách nouze je ovšem každá drobnost dobrá. Se svým nenáročným ansámblem se loutkáři dostali všude, i do té nejzapadlejší vesnice.[27]

Lidové publikum ovšem bylo (a dodnes je) nu, lidové.

Mohla proto pimprlata promlouvat jazykem přímočařejším. Citujme dr. Veselého, jak napsal v Národopisném věstníku českoslovanském:

„Naproti tomu ponechává loutkář výrazy, jichž též v jiných hrách užívá: „Netvore!“, „hovnivále!“ a vůbec — silné výrazy sbírá loutkář odevšad — čím silnější, tím spíše jích zase co nejdříve užije!“[28]

Jak šel čas, stávala se ale taková jevištní řeč spíše překážkou. Spolu s příklonem kultury k realismu, vznikem ochotnických spolků (a tudíž určité ztráty repertoáru) omezovala a vedla ke úbytku publika. Stylizované, většinou romantické hry postupem času náročnějšímu divákovi už nestačily, následoval ústup k publiku dětskému.

Repertoár kočovných loutkářů byl tvořen osvědčenými kusy, jakými byl příběh doktora Fausta (převzatý ne přímo z německé pověsti, ale oklikou ze hry anglického dramatika Christophera Marlowa), nebo hrůzostrašná historie dona Juana. Oblíbená byla historická dramata, frašky i romantické hry, jako byli Loupežníci na Chlumu či Bezhlavý rytíř.

Došlo i na Blaník.

Prováděla se nejméně dvě loutkově jevištní ztvárnění blanické pověsti. Obě se zachovala a obě jsou dodnes svým způsobem známá. To první, kromě osoby autora též nezvyklým protagonistou jedné z hlavních rolí.

Autorem je samozřejmě Matěj Kopecký.

Dnes známý syn loutkáře Johanese Kopeckého, který se k vodění marionet dostal až mnohem později (otec chtěl, aby se potomek živil něčím váženějším a výnosnějším) věnoval rytířům v hoře vlastní hru o čtyřech dějstvích. Aspoň názvem.

V Kopeckého Blaníku (parafrázi osvědčeného Klicperova díla) má, stejně jako v jiných jeho hrách, svou nezastupitelnou roli Kašpárek. Figura, která, ač není loutkářovým výtvorem, ale přišla z Německa, se stala jakýmsi erbovním znakem tohoto principála. Ne vždy ovšem byla její role komická, například právě v tomto představení nevystupuje Kašpárek ani jako šašek ani jako studnice lidové moudrosti, ale jako věrný společník, přítel a chrabrý bojovník. Je kupodivu méně komickou postavou než Vojtěch z původního Klicperova díla. Blaničtí rytíři se sice na jevišti objeví osobně, ve druhém jednání, ale pouze v jediném výstupu. S dějem romantické hry o záchraně unesené milé Zdeňka Zásmuckého nemají prakticky nic společného, jen stvrzují šlechticovo právo na boj se zákeřným bratrancem. Mohl je docela dobře nahradit nějaký moudrý poustevník, nebo i sám Kašpárek, na ději by to nic nezměnilo.

I druhou zmíněnou hru si můžeme spojit s loutkářskou dynastií.

Zatímco Kopečtí byli rodinou jihočeskou, Maiznerové pocházeli – a s loutkami je pak procházeli – z Čech východních. Z Vrchlabí. Už v osmnáctém století objížděli Meissnerovi (později se píšící i Majznerovi) kraj, a podobně jako jiní, i oni měli v repertoáru hru o rytířích v Hoře. Zatímco ale Kopecký sepsal vlastní představení – byť dějovou linkou z Klicperova dramatu vycházející, Maizner předváděl právě hru obrozeneckého spisovatele. S textem jen nepatrně upraveným, loutkář ubral někde slov (aby šetřil dech, protože za dřevěné herce promlouval sám) a něco si změnil – viz poznámka –, adaptoval scénář pro dřevěné herce. Nešlo možná o výběr náhodný. Podle rodinné tradice se prý Klicpera ve Vrchlabí stýkal se Suchardy, kteří pro Maiznerovy vyřezávali loutky a přes ně se pak dramatik seznámil i s nimi. A tím byla volba blanického dramatu jasná. Je též k dispozici loutkářův text z roku 1824, tedy pouhé tři roky poté, co byla původní Klicperova hra vydána tiskem.

Už pro časové rozpětí je jasné, že hry počátku století devatenáctého se musely přežít, a že o století později předváděly loutky na jevišti příběhy aspoň jazykem modernější. Do seznamu si proto můžeme zapsat i dvě blanické hry Aloise Rady. V obsáhlé bibliografii tohoto rodáka z Kostelce nad Černými lesy, který se na počátku dvacátého století stal ředitelem prvního pražského stálého loutkového divadla, Loutkového divadla Klubu vlasteneckých přátel dr. Paříka a Třebenicka, nalezneme jak hru Zdeněk Zásmucký aneb Tajemství Blanického vrchu – ta je opět adaptací díla Klicperova, tak i titulem zajímavé představení Rytíři v Blanickém vrchu aneb Praotec Čech.

V devatenáctém století se pověst přenesla i do hrdel operních pěvců. Postaral se o to skladatel Zdeněk Fibich, respektive autorka libreta Eliška Krásnohorská.

Fibich psal operu pro otevření Národního divadla. Věděl ale o Smetanově Libuši, takže ani nedoufal v první místo v soutěži, Smetanovi dokonce své dílo dedikoval. Porota přesto skladbu ocenila. K premiéře (a pěti reprízám) ovšem došlo až na scéně Prozatímního divadla, respektive v jeho aréně Nové české divadlo na Vinohradech. Národní totiž mezitím vyhořelo.

Krásnohorská zasadila děj do časů pobělohorských a postavila ho na sporech mezi evangelíky (v jejím verzi kališníky, to kvůli tehdy už pevné lidové představě rytířů husitských) a katolíky. Udržela Zděnka Zásmuckého (v roli čestného katolíka) a vrhla do romantického příběhu o přísném papeženském otci dvou protestantských dětí, Bořka a Zděňkovy snoubenky Heleny. Divácky vděčné rodinné drama, dívka, poslaná do kláštera, psanci, loupežníci a Bílá paní, souboje, řítící se skály, kouzla.

Spící vojsko, vedené Oldřichem z Rožmberka, čekající na to, až velitelova dcera, Bílá paní Perchta, přivede očekávaného hrdinu, vystupuje na konci druhého dějství – třetí nás pak zavede přímo do nitra hory – slouží především jako morální síla: ač katolík, či kališník, všichni jsme Češi. Drama vrcholí rodinným sporem, při němž otec probodne dceru, bránící bratra. Nic ovšem není ztraceno, Zděnek Zásmucký, vracející se z nitra hory, svou snoubenku mocí Blaníku oživí, načež nastává všeobecné smíření a ve vzduchu visí hned dvě svatby.

Ne boj, ale láska zachrání zemi, zkouší nový přístup Krásnohorská. A ne vnější nepřítel, ale Češi sami sobě mohou být největším nebezpečím.

Pověsti se nevyhnul ani před chvílí zmíněný Bedřich Smetana. Poslední z cyklu šesti symfonických básní Má vlast je právě Blaník. Podle skladatelových poznámek navazuje na pátou, Tábor. Poražení husité[29] spí v hoře a čekají, aby vyjeli zemi na pomoc, až jí bude nejhůře. Proto se ve skladbě znovu ozývá chorál Kdo jste boží bojovníci, a proto jím celá Má vlast končí, jako toužebnou předzvěstí změny.

Doba obrozenecká přála pověsti i u sochařů. V roce 1850 přitesal Václav Levý, učitel a přítel Josefa Myslbeka, který proslul spíše náboženskými motivy, na pískovcový blok Klácelka nedaleko Liběchova ke svým pět let starým reliéfům, ilustrujícím Klácelovu bajku Ferina lišák, též sochy Jana Žižky, Prokopa Holého a Zdeňka Zásmuckého. K nim pak trpaslíky, vyrábějící pro blanické vojsko zbraně.

Jednotka kamenných rytířů, vytesaných nůžkami na ovce a sekerou v rukou Stanislava Rolínka, pak spí v jeskyni kopce Milenka u obce Rudka nedaleko Kunštátu. I skalní výduť je sochařovým dílem, který svatého Václava a sedmnáct dalších rytířů, tří legionářů a lva, střežícího u vchodu spánek kamenných mužů, vytvořil na přelomu dvacátých a třicátých let dvacátého století. Nemoc umělci, který předtím vysochal například čtrnáctimetrovou sochu T.G. Masaryka, bohužel nedovolila záměr dokončit. Stojí za připomenutí, že ani prezidenta, ani lva amatérský sochař nikdy na vlastní oči neviděl a pracoval pouze podle fotografií. Jeskyně, jejíž vznik měl na svědomí kunštátský starosta a mecenáš František Burian, je dodnes hojně navštěvovaným turistickým cílem. Sám Rolínek je autorem pouze přes tři metry vysoké sochy svatého Václava a lva, na ostatních pracovali podle jeho pokynů pomocníci. Dokončení svého díla se talentovaný umělec, který pro svůj mimořádný um získal stipendium na Akademii výtvarných umění, bohužel nedočkal. Ani Sněhurky a trpaslíků, které k blanickým rytířům přidal Burian a kteří, na rozdíl od Masarykovy sochy, byť ukryté, přežili okupaci, ale ne už dobu následující.[30]

O Blaníku jako uměleckém motivu by se nedala napsat celá kniha, byla totiž už napsána. Ve třech svazích ji přivedl na svět badatel Radko Bílek a pojmenoval Blaník v umění. První díl, Blanické literární zajímavosti, vyšel v roce 2002, druhý, O Blaníku a jeho rytířích v beletrii spatřil světlo světa léta 2004, a třetí, Blaník a sv. Václav v sochařství pak roku 2005. Zájemce o blanickou problematiku v celé její šíři víc, než uspokojí, svým detailem i překvapí. Autor sleduje blanickou stopu v umění až na začátek dvacátého prvního století.

Sepisovatel tohoto spisku si ovšem dovolí opustit Krále pod horou už v předvečer první světové války. Na sklonku devatenáctého století se z blanického mýtu stal zástupný symbol, obecně známá skutečnost, jíž lidé využívají jako alegorie.

Shrnutí faktů na závěr

Shrňme si na tomto místě, namísto hlubokomyslnými úvahami hýřícího závěru, některé z informací, jichž se nám cestou dostalo. Stručných odpovědí na krátké technické otázky Kdo, Kde, Proč, Kdy.

Tedy:

Kdo spí uvnitř hory?

Legendární panovníci, jako byl svatý Václav nebo Artuš.

Vládci historičtí, lidem ctění a uznávaní, příkladem Fridrich Barbarossa. Případně Josef II. Lidé se prostě jich odmítali vzdát.

Národní hrdinové. Včetně kontroverzních, nelze se každému zavděčit.

Patroni země. Svatý Vojtěch, svatý Prokop, v podstatě jde o variantu předchozích.

Staří bohové.

Odvážní bojovníci.

Zbabělí bojovníci.

Neznámí bojovníci.

Ať už z bitev zapomenutých, nebo naopak slavných. Poražená strana mívá většinou přednost, což je logické, neboť vítězové obvykle přežili. Teprve později, až když se sami definitivně stali historií, vstoupili do pověsti i muži, kteří se z pamětihodných střetů vrátili se štítem, nikoliv na něm.

Odvedenci zvláštního původu, například utopenci v případě Vyšehradu.

Tvorové ne-lidští, z nichž jsme poznali hady z Osobovské skály nebo skřítky z Bornholmu.

Možností je, jak vidět, mnoho.

Kde spáče nalezneme?

Výrazné terénní útvary. Tam především. Hory bývaly posvátné prakticky odjakživa a prakticky všude.

V podzemí významného sídla. Ať už je to v textu zmíněný Kronborg, v poznámce uvedený Rushen, nebo i Vyšehrad, pro svou polohu ovšem patřící k oběma uvedeným možnostem.

V daleké zemi.

Kdesi.

Proč právě oni?

Služba vlasti i po smrti, aneb nikdy nekončící odpovědnost.

Předurčení čili Osud.

Příkladná odvaha.

Slib.

Odčinění hříchů. Ať už osobních (Jindřich Ptáčník), nebo obecných (bojovníci ztracených bitev).

Proč ještě nevyjeli?

Protože zemi ještě nebylo nejhůř. Nejhůř může být i jedné konkrétní lokalitě, i to stačí.

Protože ještě nezaútočil ohlášený nepřítel.

Protože nenastal konec světa.

Protože má ještě země dobré a odvážné živé, kteří se o ni postarají bez nadpřirozené pomoci.

Kdy tedy vyjedou?

Signály jsou různé. Nejčastějším je obligátní situace země. Někdy je stav nejvyšší nouze ohlašován sérií nedobrých předzvěstí, k nimž obvykle patří kromě zhrubnutí mravů a ztráty víry i cizozemská móda.

Na povel; čekají na něho především Artušovci na Britských ostrovech.

Spící muži o běhu času nemají představu, proto se při procitnutí, obvykle náhodném, ptají, zda už nadešla očekávaná chvíle. Odpovídá jim jediný bdící strážný, nebo vyděšený návštěvník: „Ještě není čas.“

Anebo další znamení. Zmizení ptáků. Krkavců, strak.

Zničení výrazného přírodního útvaru (Potštejn), demolice významné stavby, nebo jejích prvků (Goslar).

Konec světa může být odpočítáván, a to samotným spáčem (ve smyčkách rostoucí plnovous), nebo kdesi jinde.

Proti komu?

Nepřátelé země. V dávné historii bylo napadení sousedem problémem mnohem hmatatelnějším než nějaký vzdálený konec světa. Neexistuje, aspoň v evropských dějinách, národ nebo území, který by nebylo okupováno a ve většině případů také neokupovalo. Než se nadechnete, pak vězte, že například v Korutanech bývaly kdysi české okupační posádky.

Konkrétní nepřátelé. Turci, v případě vojska sv. Hedviky, armády, jmenovaná slepým mládencem. Tataři. Nájezdníci z východu představovali pro Evropu trvalé trauma po více než tisíc let.

Antikrist; aneb: Konec světa. Poslední bitva, která, protože se odehraje v budoucnu, vlastně není rozhodnuta. Proto je zapotřebí sbírat k ní síly.

Nesvornost. Jak šel čas, uvědomovali si chytří lidé, že největší nepřítel číhá v nás samých. To pochopili už první literární zpracovatelé, jako byl Václav Kliment Klicpera. A proto na sklonku devatenáctého století začala posádka Hory odkládat zbraně a soustřeďovat se na řeč a poznání.

Prameny

ASHLIMAN, D.L. Sleeping Hero Legends [online]. 2013 [cit. 2017-05-22]. Dostupné z: http://www.pitt.edu/~dash/sleep.html

BÍLEK, Radko. O Blaníku a jeho rytířích v beletrii. Vlašim: Český svaz ochránců přírody, 2004. Blaník v umění. ISBN 80-86452-10-7.

CIBULA, Václav. Pražské pověsti. 2., upr. a rozš. vyd. Ilustroval Cyril BOUDA. Praha: Orbis, 1977. Pragensia (Orbis).

DENHAM, Michael Aislabie. The Denham Tracts: A Collection of Folklore : Reprinted from the Original Tracts and Pamphlets Printed by Mr. Denham Between 1846 and 1859. London: Folklore Society, 1895

DOBŠINSKÝ, Pavol. Prostonárodné slovenské povesti. Bratislava: Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry, 1958.

FILIP, D. Pověsti ze severovýchodních Čech. Národopisný Věstník Českoslovanský. Praha: Národopisná společnost Českoslovanská, 1924, XVII., 77-90.

GUTCH, Eliza. County Folk-Lore Volume II – Examples of printed folk-lore concerning the North Riding of Yorkshire, York & the Ainsty. London: David Nutt, 1901.

HARTLAND, Edwin Sidney. The science of fairy tales: An inquiry into fairy mythology. London: W. Scott, 1891.

HLINECKÝ, Ant. Z dob šerých, dávných: pověsti a pohádky, obrázky, staré zvyky a pověry ze Skutče, Spolek Komenského, 1909

HOŠEK, Ignác. Povídky z okolí svojanovského (ve východních Čechách) vypravované místním nářečím. Český lid. Praha: Knihtiskárna F. Šimáček, 1896, V.

HUS, Jan. Mistra Jana Husi sebrané spisy: svazek II. Řada první. Spisy latinské. Z latiny přeložil Milan SVOBODA, V Praze: nákladem Jaroslava Bursíka, 1904.

H.V.B. Co jest pravda? Národní politika. 1889, 7 (227, 18.8.1889), 1-3.

CHMELÍKOVÁ, Martina. Posvátné místo Blaník. Praha, 2010. Bakalářská práce. Univerzita Karlova, Pedagogická fakulta. Vedoucí práce Mgr. Markéta Dvořáková.

JIRÁSEK, Alois. Staré pověsti české. Praha: SNKLHU, 1953.

KASTNER, Katalin. Král Matyáš, skutečnost a mýtus ve slovinské literatuře. Praha, 2009. Diplomová práce. Univerzita Karlova, Filozofická fakulta, Ústav slavistických a východoevropských studií. Vedoucí práce Doc. PhDr. Alenka Jensterle-Doležalová, CSc.

NAVRÁTIL, Michal. Proroctví, písně a básně o Blaníku. Praha: Emil Šolc, 1918

Proroctví slepého mládence kterýžto Karlovi IV. králi českému a císaři římskému předpověděl o naší české zemi roku 1362. V Praze: Vaněk a Votava, bez roku vydání

SEDLÁČEK, August, ed. Sbírka pověstí historických lidu českého v Čechách, na Moravě i ve Slezsku. V Praze: Tiskem a nákladem J. Otty, 1894. Česká knihovna zábavy a poučení, č. 1.

SLÁMA, František. Slezské pohádky a pověsti. Opava: Slezská Kronika, 1893

STEJSKAL, Martin. Labyrintem tajemna aneb Průvodce po magických místech Československa. Praha: Paseka, 1991

SUMLORK, W.S. (=Václav KROLMUS): Staročeské powěsti, zpěwy, slawnosti, hry, obyčege a nápěwy, ohledem na bágeslowj Česko-slovanské, část I, V Praze: Tiskem Karla Vetterla, 1845

SVÁTEK, Josef, ed. Pražské pověsti a legendy. V Praze: nákladem Jaroslava Pospíšila, 1883.

SÝRKU, P. Ohlas národního rytířského eposu v Čechách. Český lid. Praha: Knihtiskárna F. Šimáček, 1898, VII. str. 27-28

THOMAS, W. Jenkyn. The Welsh fairy book. New York: F. A. Stokes, 1908

THORPE, Benjamin. Northern mythology: comprising the principal popular traditions and superstitions of Scandinavia, north Germany, and the Netherlands. London: E. Lumley, 1851-52.

WEISSOVÁ, Nina. Josef Schiffner jako autor legend počátku 19. století. Praha, 2017. Diplomová práce. Karlova univerzita, Katolická teologická fakulta. Vedoucí práce PhDr. Miloš Sládek, Ph.D.

WOLLLMAN, Frank. Pověst o bílé paní v literatuře a v tradicích českého lidu. Národopisný věstník českoslovanský. Praha: Společnost Národopisného musea českoslovanského, 1912.

Petr Vyhlídka

KRÁL POD HOROU

dopsáno v červnu 2018

vydáno vlastním nákladem v roce 2018

www.fext.cz

toto vydání: červenec 2022

ilustrace na obálce Hermann Wislicenus (1825-1899) via

Wikimedia Commons [Public domain]

Od autora této knihy též vyšlo

BOHOVÉ, BUBÁCI A MONSTRA

Kukačka, pták kouzelný

O funkci kukačky ve starých českých pověstech a pověrách, s přihlédnutím k okolním i vzdálenějším národům.

Jak přišel svět na svět

Jak si lidé z různých končin planety Země představovali stvoření světa? Různě. V této knize je shrnuto více než sto padesát pověstí, evropskými počínaje, přes Asii, obě Ameriky a Tichý oceán až ke kolébce lidstva, Africe.

Putování za vodníky

Pokud by se volila nejpopulárnější nadpřirozená bytost českého folklóru a pohádek, dostal by na některé z medailových míst, ne-li přímo na vrchol, dozajista vodník. Nebýval to jen popletený pajda, mlaskající své brekeke. Nebyl ale ani bez zbytku a odvolání zlý, aspoň ne obvykle. Potměšilý, prchlivý a nevyzpytatelný, to ano. Silný a nelítostný také. Choval se zkrátka jako element, který představoval. Seznamme se s hastrmanem, jak si ho kdysi Čechové představovali. A vydejme se i na pouť za hranice a projděme  svět, neboť voda má své nadpřirozené obyvatele všude.

Duchové, kam se podíváš

Duchové. Kde a kdy se objevují, proč se vůbec vracejí, co provádějí a jak se jich zbavit? Šest otázek, na něž mohou pověsti a legendy odpovědět. Anebo aspoň napovědět, i to se počítá.

Král pod Horou

Blaničtí i jiní rytíři nejen v českých pověstech. Není jen Blaník, odkud přijde zázračná pomoc, a nejsou jen české země, které ji očekávají.

Lexikon kouzel

Znalosti, moudrost a zkušenosti minulých generací, sesbírané v průběhu mnoha let, bohužel nikoliv terénním výzkumem skladatele, pouze studiem (rozuměj rekreačním čtením) děl vzdělanějších autorů. Pro jisté obtíže, například nedostatku dobytka, vhodného a svolného k experimentům, nebyla naprostá většina sesbíraných magických postupů ověřena v praxi. Jsou proto předávány bez záruky.

DALŠÍ KNIHY

CORIANŮV SVĚT

Nesnáze v čase

Pilot kosmického náklaďáku Piet Corian se ztratil v minulosti. Podaří se mu vrátit zpět?

Víra z kamene a srdce z kovu

Další dobrodružství Pieta Coriana, tentokrát se zajímavým nákladem.

Labyrint

Vesmír je zvláštní. Jeho obyvatelé také. Jedni stavěli podivná bludiště, jiní si vesele žijí ve společnosti pravěké, další - třeba ti z planety Země - si neuvědomují, že srovnávat vše jen ze svého pohledu nemusí vést k dobrému výsledku. I na kosmické piráty v jedné ze třinácti povídek z budoucnosti víceméně vzdálené dojde.

VÍTR Z AVALONU

Svět na druhý nádech

Říkal jsem lidem z té ulice Neviditelní. Dokázali splynout s pozadím i uprostřed prázdného náměstí. V jednom okamžiku odpovídat na otázku a v druhém být tazatelem zapomenuti. Žili stranou světa, vedle nás. Potom se ale stalo něco, co tu přezdívku naplnilo. Opravdu zmizeli, jejich zvláštní ztracená ulice byla náhle prázdná. Odešli sami nebo byli uneseni? Je něco takového ve střední Evropě, na začátku jedenadvacátého století, vůbec možné? Dostihla je vlastní minulost, nebo naše současnost? Neměl jsem sebemenší tušení. Prostě byli pryč.

Něco po nich ale přece jen zůstalo. Vlastně někdo.

A taky já, který se rozhodl záhadu Neviditelných vyřešit.

Tři kroky k létu

Prázdniny a dovolená jsou toužebně očekávaným obdobím, k němuž odpočítává každý den značná část populace. Čas nevynucovaného probouzení, žádné úkoly, dopisované na poslední chvíli před snídaní, žádné starosti. Po dobrodružství se zmizelou ulicí jsme takový oddych opravdu potřebovali.

Jenže oni nemizí jen lidé.

Že se uprostřed léta léto samo najednou ztratilo, to jsem zpočátku dokonale ignoroval. Měl jsem vlastní záhadu k řešení, tajemství staré dámy, která nám nečekaně zkřížila cestu. Ono se ale ukázalo, že vypořádat se budu muset s obojím.

Není nocí bez Měsíce

Vesnici sužuje tajemný noční zloděj. Do starého domu se vrátil starý přízrak. Kolem města se plíží vlkodlak, zatímco v ulicích se ztrácí dívky. A český inženýr zažije nečekané dobrodružství v brazilském pralese. Při pátrání po pokladu i při pátrání po kouzelné bylině, v chatové osadě, v lese, nebo uprostřed města, všude se může přihodit cosi nadpřirozeného. Kouzelné události ale nebývají jen divadelním představením pro nezúčastněného diváka, o tom se aktéři deseti fantasy příběhů z doby současné i nedávné, přesvědčili na vlastní kůži.

OSTATNÍ

Hvězdodrap

Město pod jednou střechou, lidé a roboti, a jak se zdá: „něco nekalého ťuká“

Černá věž

Před lety odešel čaroděj Alfirk do exilu našeho světa. Dlouhé roky žil v klidu a na svůj původní domov téměř zapomněl. Jenže se stalo něco, co oba světy na krátký okamžik spojilo. Došlo k únosu, na první pohled nelogickému: co může nabídnout Země jiným světům? Možná jde o banalitu, možná jde o víc.

Zmizení doktora Fausta

Rádobyvtipná téměř detektivka o ztraceném spisovateli a celé řadě pátračů.

Tenhle byl taky dobrej...

Sto plus jeden (a několik dalších coby prémie) letitých vtipů, převyprávěných ve prospěch autorových vlastních postav.

Dewan a princezna Soonar

Galaktická říše se ocitá na okraji ekonomické propasti, kníže Giokond na okraji psychického zhroucení; ztratila se mu dcera. Za účelem jejího nalezení si najal hrdinu. Pravda, trochu poznamenaného ztrátou paměti, ale ono to nějak dopadne.

Bouřlivé duny

Šarkon je zapadlá pouštní planeta, kde si v klidu lebedí několik desítek vojáků ve vojenských depozitních skladech. Až jednoho dne obdrží zásilku, která je uložení poněkud nevhodná. A která se ani sama uložit nechce, právě naopak...

Jezdci na vlnách světla

Třicet sedm krátkých a velmi krátkých nejen vědeckofantastických povídek

V tom domě straší

Bubáci, mimozemšťané, cesty časem či do jiných světů, to vše v dvaceti šesti více či méně fantastických povídkách.

Efekt Gun Clubu

Delší, kratší i nejkratší povídky z let 1990-2022

Nebezpečí kouzelné hory. Válka s mimozemšťany. Země v ohrožení. Démoni, přízraky i duchové. Blázniví vynálezci. Cesty časem i dimenzemi. Divoký západ i divoký vesmír. A ještě víc.

Čtyřicet devět více či méně (nebo vůbec) fantastických příběhů.

Žabinčina dobrodružství

Fantastické světy neobývají jen draci, hrdinové, dámy v nesnázích a démoni. Žijí v nich i tvorové nepatrnější a na první pohled mnohem méně zajímaví. Například květinové víly.

Toto je v šesti povídkách zpráva o šesti dobrodružstvích, do nichž se jedna z nich vlastní vinou zapletla.

Melvynův útěk

Vernejské císařství se na první pohled tváří jako stabilní bohatá říše, dokazující svým vesměs mnohem menším a slabším sousedům blahovolnou moc a ekonomickou sílu. Pravá skutečnost je jako vždy mnohem složitější. Zemi vždy vládl, řídil a symbolizoval císař. Obklopený rádci a nohsledy, všichni ale dobře vědí, že jim naslouchá na půl ucha. Všechna rozhodnutí jsou podřízena jeho vůli. Úředníkům takový stav vyhovuje, lidu se nikdo neptá. Ale – jak je zasvěceným známo – situace kráčí mílovými kroky ke katastrofě. Je proto nutné sáhnout ke krajnímu řešení. Zahájit revoluci.

Aurora s dýkou svůj úkol splnila. Co s ní ale bude dál?

Skřítkové z Dubového lesa

Za městem je zahrádkářská kolonie, za ní potok a za potokem les. Žijí v něm nejrůznější zvířata a nejrůznější ptáci, jací v podobných lesích žijí – a ještě někdo navíc.

To navíc jsou skřítkové.

Zabydleli se u velikého dubu hned u potoka, kousek pod starým splavem. A protože pod kořeny a u břehu kdysi vodní myši vyvrtaly spoustu děr, nastěhovali se skřítci do nich, upravili je a svému domovu teď říkají Doupátka.

POZNÁMKY

[←1 ]

Proroctví slepého mládence kterýžto Karlovi IV. králi českému a císaři římskému předpověděl o naší české zemi roku 1362. V Praze: Vaněk a Votava, bez roku vydání

[←2 ]

HUS, Jan. Mistra Jana Husi sebrané spisy: svazek II. Řada první. Spisy latinské. Z latiny přeložil Milan SVOBODA, V Praze: nákladem Jaroslava Bursíka, 1904.

[←3 ]

KROLMUS, Václav (jako W.S. Sumlork). Staročeské powěsti, zpěwy, slawnosti, hry, obyčege, a nápěwy,ohledem na bágeslowj Česko-slovanské, část I, V Praze: Tiskem Karla Vetterla, 1845

[←4 ]

Mikulášovu teologii dobře ilustruje i věta, kterou pronesl, když byl zadržen katolíky, vězněn na Choustníku a zpovídán lékařem a dvacítkou duchovních. „Modlíme se přece: Otče náš, jenž jsi na nebesích, a neříkáme: jenž jsi v Římě." Konzilium teologů ho shledalo neškodným, z vězení byl vyplacen.

[←5 ]

Dochází v dnešní době tu a tam i k opaku, totiž k rozšíření starého textu. Neboť pokud (v českém Saudkově překladu) oznamuje Edgar ve třetím dějství Shakespearova Krále Leara: Frateretto na mne volá a povídá, že Nero v jezeře temnot chytá na ulici žáby. Modli se, prosťáčku, a chraň se pokušitele, pak nejspíš nakládá  příliš na divákova bedra. Jedna moderní verze pro blondýny kupříkladu upravuje původní: Frateretto calls me and tells me Nero is an angler in the lake of darkness. Pray, innocent, and beware the foul fiend, na: The devil Frateretto is telling me that the diabolical Roman emperor Nero likes to go fishing in hell. Pray to the gods, you fool, and beware the foul devil. Je zapotřebí současnému spotřebiteli podat s oblohou na tácku, že Nero byl ďábelský římský císař. Možná jsou opisy slov Ďábel a Peklo (Pokušitel a Temnota) také příliš složité k pochopení. Děsí mě to, naštěstí v tomhle světě žít nemusím.

[←6 ]

Proroctví slepého mládence kterýžto Karlovi IV. králi českému a císaři římskému předpověděl o naší české zemi roku 1362. V Praze: Vaněk a Votava, bez roku vydání

[←7 ]

Podle jiné místní pověsti, jak se zanedlouho dozvíme, bylo zničení tohoto balvanu naopak předzvěstí zlých časů

[←8 ]

FILIP, D. Pověsti ze severovýchodních Čech. Národopisný Věstník Českoslovanský. Praha: Národopisná společnost Českoslovanská, 1924, XVII., 77-90.

[←9 ]

Druhá možnost je jen autorským obratem. Pastýři naopak bývali znalostí kouzel známí. Existuje nejen řada záznamů o magii, jejíž pomocí chrání stáda proti predátorům a konkurenci, ale i pověsti o tom, jak se, coby poslední instance, vypořádali s přízrakem, děsícím kraj. Tajemno tedy bylo součástí jejich práce.

[←10 ]

HOŠEK, Ignác. Povídky z okolí svojanovského (ve východních Čechách) vypravované místním nářečím. Český lid. Praha: Knihtiskárna F. Šimáček, 1896, V.

[←11 ]

H.V.B. Co jest pravda? Národní politika. 1889, 7 (227, 18.8.1889), 1-3.

[←12 ]

SEDLÁČEK, August, ed. Sbírka pověstí historických lidu českého v Čechách, na Moravě i ve Slezsku. V Praze: Tiskem a nákladem J. Otty, 1894. Česká knihovna zábavy a poučení, č. 1.

[←13 ]

STURLUSON, Snorri. Edda, Sága o Ynglinzích. Přeložila Helena KADEČKOVÁ. Praha: Odeon, 1988

[←14 ]

Téhož roku proběhla i premiéra Smetanovy opery Braniboři v Čechách. Se škodolibým pousmáním lze pak i tuto skutečnost považovat za předzvěst tehdy blízké budoucnosti, vždyť od premiéry pátého ledna uplynulo jen sedm měsíců a tři dny, než osmého července obsadila pruská armáda i Prahu

[←15 ]

JIRÁSEK, Alois. Staré pověsti české. Praha: SNKLHU, 1953.

[←16 ]

DENHAM, Michael Aislabie. The Denham Tracts: A Collection of Folklore : Reprinted from the Original Tracts and Pamphlets Printed by Mr. Denham Between 1846 and 1859. London: Folklore Society, 1895

[←17 ]

RICHARDS, Mark. Hadrian's Wall Path. Cicerone Press Limited, 2015

[←18 ]

GUTCH, Eliza. County Folk-Lore Volume II - Examples of printed folk-lore concerning the North Riding of Yorkshire, York & the Ainsty. London: David Nutt, 1901. Z textu nevyplývá, zda se návštěvník jmenoval Potter, nebo šlo o jeho povolání: hrnčíř.

[←19 ]

CHAMBERS, Robert. Popular Rhymes, Fireside Stories, & Amusements of Scotland. Edinburgh: William and Robert Chambers, 1842

[←20 ]

Možná nejen pověsti. Záznamy kláštera v Kolíně nad Rýnem připomínají, že po vyplenění Sasy roku 778 to byl Olgerus, dux Daniæ, čili vévoda dánský, kdo klášter obnovil. S pomocí Karla Velikého.

[←21 ]

Stejně tak reagoval i vousatý slepý obr, který sedí na kameni v podzemí hradu Rushen, stojícím v někdejším hlavním městě britského ostrova Man, v Castletownu. Když na něho narazila skupina průzkumníků (podzemí hradu prý sahá až do Jiného světa) potřásl každému rukou a zeptal se, jak si na tom ostrov stojí. Když mu pak jeden z návštěvníků podal místo ruky kovovou radlici, obra to potěšilo. „Tedy jsou ještě na ostrově skuteční muži,“ prohlásil.

[←22 ]

Existuje i opačný přístup. Když mnoho let po osvobození Síty odcházel indický hrdina Ráma z tohoto světa, a spolu s ním mnoho jeho věrných, včetně Sugrívy a jiných vánarů, rozhodl se Hanuman, důležitý aktér celého dobrodružství, zůstat na Zemi. Do doby, než bude Rámovo jméno zapomenuto.

[←23 ]

Jde nejspíš o tři kopce u Klagenfurtu, na každém stával kostelík, jeden zasvěcený sv. Kryštofovi, druhý sv. Heleně a třetí sv. Ulrichovi. Konaly se k nim poutě – v jeden den bylo nutno zdolat všechny tři kopce.

[←24 ]

Lad. Hejtmánek. Blanický ráj, citováno z NAVRÁTIL, Michal. Proroctví, písně a básně o Blaníku. Praha: Emil Šolc, 1918, strana 66-67

[←25 ]

Karel Lenský. Věřím, citováno z NAVRÁTIL, Michal. Proroctví, písně a básně o Blaníku. Praha: Emil Šolc, 1918, strana 69

[←26 ]

Z nějakého důvodu nesla různá vydání různé tituly: Blaník čarovný kopec a jeho tajnosti(1863), Zdeněk ze Zásmuku se svými soudruhy; nebo rytíři v hoře Blaníku (1864),Spějící jezdcové v Blaníku, aneb: Kámen mudrců (1865).

[←27 ]

Až do poloviny devatenáctého století nesměli kočovní loutkáři předvádět svá představení v Praze, v Brně, ani v jiných městech. I proto venkov.

[←28 ]

VESELÝ, Jindřich. Ze slovníku dřevěného herectva loutkářské dynastie Maiznerovy. In: Národopisný Věstník Českoslovanský: ročník VIII. Praha: Společnost národopisného musea českoslovanského, 1913, s. 42-59.

[←29 ]

„Poražení husité“ ovšem po konci občanské války – a k němu měla vést a vedla ona tolik citovaná bitva u Lipan – v podstatě dvě století českým zemím vládli, a to nejen v osobě krále Jiřího, ale především v zastoupení mnoha měst a panství. Propaganda různých stran ovšem vykládala historii, jak bývá zvykem, po svém.

[←30 ]

Trpaslíci, odstranění v roce 1962, se své reinkarnace dočkali v roce 1994, z monumentu prvního čs. prezidenta, kterého před nacisty neuchránila ani krycí kůlna, zůstal dnes pouze podstavec a boty.

Table of Contents

Blaničtí rytíři

Hora, zvaná Blaník

...a co se o ní vypráví

Proroctví slepého mládence

Sibyllina proroctví

Co jsou zač?

Rytíři uvnitř

Rytíři venku

Další posádky

Ječmínek

Golem

Pomocníci

A bude zle

Jinde ve světě

Polsko

Slovensko

Německo

Rakousko

Švýcarsko

Irsko

Wales a Anglie

Skotsko

Dánsko

Švédsko

Finsko

Estonsko

Slovinsko

Chorvatsko (Slavonie)

Severní Amerika

Blaník v populární kultuře

Shrnutí faktů na závěr

Prameny